# data[].attributes.body
Nu sidder vi i sofaen tilbage i Danmark, og hvad kom vi hjem med? Vi så 8 meget forskellige film tre tyske, en dansk, en portugisisk, en russisk, en engelsk og en norsk/svensk.
Selvom de var meget forskellige kan vi dog godt komme med et par fællesnævnere, som på ingen måder er tænkt, men reelt afspejler det vi har oplevet.
Det første er hovedpersonernes søgen efter en måde at være i tilværelsen på, som giver dem ret til en plads i livet uden at skulle ligge under for systemet, for normer, brutalitet og meningsløshed, og efter den kærlighed og omsorg, der er et enkelt menneskeligt krav.
Et andet tema, der går igen i flere af filmene er børn og ikke mindst deres forhold til forældrene eller mangel på samme.
Film som fortælleform har også noget at byde på. Vi har bevæget os væk fra 90-ernes dogmefilm og 0-ernes fascination af computeranimerede virkemidler. Men filmemediet bliver brugt til at understrege vanviddet og drage os ind i virkeligheden, der hvor den ikke kan forklares. Dog må det siges at hvor vi nåede ekstremerne som i The Plagarists og A Potuguesa, så mistede filmene deres evne til at have os med som publikum.
Berlinale er måske politisk, og ja 4 ud af 8 instruktøre var kvinder, men det har ingen indflydelsen for den oplevelse vi fik af et mangfoldigt optaget publikum, fantastiske emotionelle udflugter og en herlig tur til Berlin. Vi kommer igen!
Thomas og Nina

# data[].attributes.body
Stor natur, tømmer, drenge og mænd. Fåmælte mænd - som mest taler med deres mimik.
Den smukke norsk-svenske film handler om fortidens synder - både det der blev gjort, og det der ikke blev gjort - og hvordan de stadig præger to mænds liv dybt.
Stellan Skarsgård og Bjørn Floberg er med deres trætte, furede ansigter og deres tavse dialoger fremragende. Store dele af filmen er fortællingen om det frygtelige der skete engang, men også om et far-søn-forhold hvor sønnen på 14 vil have den samme kvinde som faren.
En lavmælt og absolut seværdig film.
Karakter: (maks. er 6): 4.

# data[].attributes.body
Det var en helt særlig oplevelse at sidde i en teatersal lige midt i Berlin fyldt med tyskere i alle aldre og se billeder fra en tid i Tyskland, som man nok ikke drømmer om at være en del af. Det var en historisk dramadokumentarisk skildring af digteren og dramatikeren Bertolt Brecht. Første del med den unge Brecht spillet overbevisende af Tom Schilling, der viser den meget ideologiske unge mand, der ikke vil andet end at skrive og bruge sin skrift til at sige lige præcis hvad han mener om krig (1. WW) og det samfund han lever i. Anden del er med den altid suveræne  Burghart Klaußner, der skildre den selv samme totalt målrettede, kompromisløse Brecht. Hele tiden er scenerne suppleret og kommenteret af de virkelige aktører, Brechts børn, elskerinder, skuespillere eller andre, der stod ham nær. Castingen er overbevisende, og i sidste scene glider virkeligheden også helt sammen med fiktionen i Adele Nauheusers fuldstændigt identiske billede af Helli Weigner, Brechts kone. Elskerinden siger at Brecht kender alle, men ingen kender ham. Vi fik et kig, og historiens vingesus skinnede over os, da vi senere om aftenen gik forbi Brechts teater med skiltet, vi så blive monteret i filmen.
Karakter: 4

# data[].attributes.body
Lola har styr på sit liv - og hun bruger det på arbejde, mange timers arbejde!, og på at holde sin krop i tip-top form. I hendes branche - hun er management consultant - er der prestige i at lave en '48', dvs. at arbejde 48 timer i et stræk, uden søvn.
Det kører for hende. Men der er noget hun har gemt væk, for alle andre og for sig selv. Hun har en psykisk syg storesøster - som i filmens begyndelse bliver indlagt på en psykiatrisk afdeling efter et selvmordsforsøg.
Med stille uafvendelighed begynder Lolas perfekt kontrollerede verden at falde fra hinanden - og det gælder alle aspekter af hendes liv.
Igen en film der får en til at tænke over hvad der egentlig har værdi i livet, en film om overflade og meningsløshed, om at stoppe op på morgenløbeturen og mærke efter.
Læg mærke til Lolas sko ...
Men ... N og T er ikke enige om filmens kvaliteter.
Karakter (maks. 6): N: 3, T: 4.

# data[].attributes.body
Et brag af en film. Den må være blandt favoritterne til at vinde guldbjørnen.
Benni på 9 skaber kaos overalt hvor hun er. En lavine af 'røvhul', 'fuck' og meget mere af samme skuffe strømmer ud af den lyshårede piges mund, og hun spytter og slår. På børn såvel som voksne.
En masse gode og velmenende menneske forsøger at hjælpe hende, ofrer sig for hende - men hver gang det ser ud til at Benni måske kan komme til fungere nogenlunde normalt blandt andre, går det galt igen.
Der er selvfølgelig en forklaring - et alvorligt svigt i den tidlige barndom nævnes kort - men det er ikke det filmen handler om. Den har sit fokus på Benni nu og her, på hvordan hun kan rummes og hjælpes.
Den betingelsesløse kærlighed som Benni har allermest brug for, kan hun ikke få fra sin mor, der på ingen måde kan rumme Benni. Og heller ikke fra systemet - det ville være uprofessionelt, som Micha, en gennemsympatisk specialpædagog, siger.
Filmen er voldsom, med flere helt hjerteskærende scener hvor vi fik brug for at tørre øjne. En stor oplevelse - se den.
Karakter (6 er maks.): 5.

# data[].attributes.body
‘Den er grim’ var T’s kommentar til denne film, ‘og mærkelig og alt muligt ikke æstetisk’, men den har alligevel forstyrret N. Det er det metafiktive, henvisningen til at kunne skabe noget autentisk, der rumler. Filmskaberen Tyler ser Dogme som sit forbillede, det håndholdte kamera og de rå billeder. Og sådan er filmen, skæv, lidt for mange closeup på grim hud og skæve tænder, formatet er 4:3 og rummet er klaustrofobisk. Anna læser Knausggaard ‘My struggle’ mens hun selv tager sig mod til at få sendt sin selvbiografi af sted. Hun bliver forfærdet over at finde replikkerne fra deres redningsmand Clip i Knausgasrds roman, og vi som tilskuere bliver forbavset over at se Tylers ‘forsøgsfilming’ hele to gange i filmen. Men ja, det er jo bare en film og derfor ikke særligt uhyggeligt, ej heller bemærkelsesværdigt. Der er måske en underviser i filmteori eller som et supplement til diskussionen om autobiografi, der kan hente den frem en dag. Andre bør ikke bruge tid på den.
Karakter: 1

# data[].attributes.body
Jeg har én gang besøgt Sitra, en smuk portugisisk by nord for Lissabon. Den er pittoresk, og man bliver sat hen til hisoriske tider blandt andet en middelalder hvor der var borge med borgfruer, mægtige riddere, pager og store skødehunde. At man kan længes efter Sitra er forståeligt, og hvad den unge frue, den portugisiske kvinde, spillet af den smukke Clara Riedenstein, gør på den ensomme forfaldne borg i de norditalienske bjerge. Hendes mand er i krig for, som han siger, det elsker han højest af alt.
Handlingen er ikke det der bære denne film,  den er simpelthen for lang.
Der skal nogle kunstanalytiske gloser til for at beskrive denne films særlige karakter. Den består simpelthen af 136 minutter skiftende scener i bedste tablau vivant stil. Og det er fuldendte rammer i farver, komposition, dybde og hvad der ellers skal til for at skabe sublime billeder i to dimensioner. Det stopper ikke med at blive fascinerende, selvom man ønsker at nogen vil dø eller tingene vil ændrer sig mange gange.
Karakter: 3

# data[].attributes.body
Hvad kan man forvente af en russisk film? Vi havde nok ikke sagt det samme på forhånd, som vi ved midnat udtalte til den russiske presse: “En film om det helt universelle i at være menneske.” Og i filmen er det helt unge mennesker, der i den grad slås med forældrene, det andet køn og ikke mindst dem selv, deres egen identitet og en plads i livet. De lever i en håbløshed, der trods miljøet, sagtens kunne sammenlignes med Ellis’s “Less than zero”. Man kunne godt sige at filmen handler om kærlighed, men det ville være misvisende, for den er grufuld, og der var flere gange brug for en pude, og N kom da også med et enkelt hvin undervejs.
Skuespilspræstationerne var fuldstændigt hudløst ærlige, og man tror på at de er et billede på den russiske ungdom.
Denne illusion er dog endegyldigt og på mest fantastiske måde bristet. Det var verdenspremiere, og den unge instruktør var sammen med gruppen af unge skuespillere (ingen over 30) mødt op, klædt smukt i sort og gav os en uforglemmelig aften i den smukke sal i Zoo Palads.
Det var suset af Berlinalen, og hvis der skulle nævnes et russisk islæt var det ved instruktøren, Alexander Gorchilins præsentation der var et klart politisk budskab om den frie kunsts forfærdelige kår under Putins styrer. Der er svært at give en komparativ bedømmelse af denne film, så vi giver karakter for eventet ved Berlinalen 2019.
På billedet Filipp Avdeev, Alexander Kuznetsov
Karakter: 4

# data[].attributes.body
Når et menneske helt uselvisk gør noget godt og betydningsfuldt for en fremmed, et andet menneske som har brug for hjælp, er det rørende.
Når man vil lave en film om det, er der stor risiko for at det bliver rørstrømsk og banalt. Lone Scherfig styrer smukt udenom den risiko i sin nye film - bl.a. med underspillet humor.
Vi er i New York, på gadeplan, hvor eksistensen er på grænsen til meningsløshed, og for de mennesker der er på sporet, går det kun nedad. Der er mange parallelle skæbner, moren på flugt fra en voldelig mand, den unge der ikke dur til noget, den netop løsladte kok og så den barmhjertige samaritaner: den enlige sygeplejerske. De passerer hinanden i deres forsøg på at hænge fast i tilværelsen, og det går op for os, at fixpunktet er den russiske restaurant med det meget tunge klunkestilsinteriør.
Det er en smukt filmet film, og enkelte scener er helt magiske. Lone Scherfig har som sagt fundet en pragtfuld gruppe skuespillere (heriblandt mange danske) der leverer den helt rigtige cocktail af varme, humor og menneskelighed der bærer denne film. T fremhæver især Bill Nighy og Zoe Kazan.
N synes at retsagen henimod slutningen opleves som påklistret, men hun måtte fælde en tåre flere gange.
Karakter (6 er maks.): 3.