# data[].attributes.body
La pel·lícula Petite Maman de la directora Céline Sciamma ha estat clau en el meu creixement i transformació durant el primer semestre com a estudiant del grau de gènere. Tot i estar fascinada per tots els elements de l'obra (fotografia, guió, realització...) un punt que considero clau en l'impacte d'aquesta en mi ha estat la banda sonora, La Musique du Futur, de Para One. Tot plegat, ha influït en la Marta d'avui i per aquest motiu he fet aquest mini vídeo en el qual recullo la portada del film, la música i un petit tros del tràiler que encara avui m'impacta.

# data[].attributes.body
Inspirant-me en el fotomuntatge que va fer la Joanna, n’he creat el meu propi amb les dues obres que han conformat qui soc avui. Pensamiento monógamo, terror poliamoroso va contribuir a que em caiguessin les estructures relacionals apreses a través de la socialització i la cultura, construint un nou paradigma que avui dia encara mantinc. A la conquesta del cos equivocat va ajudar-me a deixar de posar el focus en el meu cos trans* i expandir-lo a totes les estructures de poder que em deien que tenia un cos equivocat. Al fons, una obra de Pollock, artista que m'inspira des del primer dia.

# data[].attributes.body
El procés del divorci dels meus pares, l'Institut Celestí Bellera, el curtmetratge "Suc de Síndria" de l'Irene Moray i la guitarra i l'Escola Municipal de Música del meu poble. Amb aquest collage pretenc presentar els quatre elements principals que van configurar la meva adolescència, l'etapa on es va desenvolupar l'Ada actual.

Gràcies a la pinya que vam formar les meves germanes, la meva mare i jo i, malauradament, a viure en primera persona violència masclista per part del meu pare vaig començar a interessar-me pel moviment feminista i pel sentiment de sororitat cap a les dones que m'envoltaven.

Per altra banda, la música m'ha acompanyat durant set anys en el meu desenvolupament personal i educatiu però, especialment durant els primers anys de l'adolescència, la meva escola de música em va ajudar a crear un espai segur on podia deixar-me anar i aprendre de mi mateixa i dels altres a través de la música.

Seguidament, el meu institut va ser clau en la formació del meu esperit crític gràcies a les relacions que vaig forjar i que encara avui cuido i gaudeixo (i les que ja no, però de tota manera van influir en la configuració del meu "jo"), al professorat que va donar-me l'empenta que necessitava i van ensenyar-me a reflexionar sobre allò que m'envolta i d'alguna manera m'atravessa i al batxillerat artístic plàstic per connectar-me altra vegada amb l'art.

Per últim, el curtmetratge "Suc de Síndria" d'Irene Moray va ser el detonant per reconciliar-me amb mi mateixa després de patir vaginisme gairebé dos anys. Gràcies a l'Adela per descobrir-me'l, veure'l i plorar-lo amb mi aquella tarda.

Infinitament agraïda.

# data[].attributes.body
Ver esta imagen es bastante escalofriante para mi. Este casco de moto fue el que salvó la vida de mi madre en un accidente por el que el personal médico no confiaba de que sobreviviera. Aquella experiencia, a la vez que mala, me hizo cambiar bastante como persona, y aprender bastantes cosas sobre la vida. Hoy en día por suerte mi madre esta viva, y bastante mejor des de aquel entonces, ya que hace dos años y cinco meses que aquello pasó. Aún así, recordar momentos como este, duelen, ya que fueron momentos bastante difíciles, que justo coincidieron en mi desarrollo como adolescente.

# data[].attributes.body
Els cavalls sempre han estat un pilar imprescindible dins la meva vida. M'han ajudat a créixer com a persona i puc dir que gràcies a un d'ells soc qui soc avui dia.
El casc que apareix al fotomuntatge, és amb el que vaig tenir la meva primera caiguda, la qual, després d'aquesta vaig estar un any sense muntar, per por que tornes a passar.
Aquell any sense anar a l'hípica, va ser un dels més durs de la meva adolescència per temes familiars, fins que un 16 de març de 2019 vaig decidir tornar-hi. Sense pensar-ho, vaig pujar a sobre el cavall, imagino que com a recerca d'alguna cosa que em fes oblidar tot el que em passava en aquell moment. Aquell dia em va canviar totalment la vida: tornava a tenir il·lusió per a fer coses, vaig recuperar la confiança amb el cavall, però sobretot amb mi mateixa.

# data[].attributes.body
Juanje, mi profesor de filosofía, ha sido una persona clave en mi desarrollo personal y sobre todo crecimiento y desarrollo de mi pensamiento autocrítico. Me enseñó filosofía pero, sobre todo, me enseñó a cuestionarme a mí, al resto, a mi alrededor. Gracias a su ayuda estoy estudiando la carrera que quiero para poder seguir creciendo tanto personal como profesionalmente.
Mis amigas, que todos los días me permiten aprender algo nuevo y plantearme cosas que ni sabía que podía.
Mi perro, que es un muestra constante de amor, fidelidad y honestidad, que es lo que quiero poder transmitir a la gente que aprecio y quiero.
Y, por último, la playa. El lugar donde me siento más cómoda, más yo. Mi lugar para leer y estar en paz.

# data[].attributes.body
Gràcies a aquesta imatge que representa el "logotip" d'un concurs literari que se celebra al meu poble, anomenat "Premi literari Castell de Barberà", puc ordenar les meves etapes educatives en relats i poesies. Porto des dels sis anys escrivint, ja que em relaxo i m'evadeixo quan ho faig. Sempre m'ha costat molt parlar davant de la gent, així que per a mi no hi ha millor forma d'expressar-me que escrivint. És per aquesta raó que em presento a aquest concurs cada any des que era petita. Al llarg d'aquest recorregut he anat escrivint sobre coses que vertaderament m'impactaven o situacions que em van marcar, però també sobre etapes bones, presentant al concurs poemes sobre l'estada a l'escola, a l'institut o altres explicant allò que sentia durant batxillerat. Tot i això, el que més m'agrada és la incertesa que se’t crea quan et poses davant d'un paper en blanc, ja que no saps què pot acabar sorgint de tu mateixa.

# data[].attributes.body
Més enllà de la festa que es pot apreciar, amb aquest vídeo vull centrar-me en tot el que vaig aprendre durant la meva etapa de batxillerat gràcies a aquestes persones.
Durant l’any i mig que vaig poder gaudir d’ells, alhora vaig aprendre i liberar-me en molts aspectes. De fet, la personalitat que he desenvolupat fins el dia d’avui i de la que estic prou orgullosa en gran part és gràcies a tot el que vaig poder viure al batxillerat.

# data[].attributes.body
Almas Veganas es un Santuari animal antiespecista, transfeminista i anarquista. Un espai polític on animals no humanes són rebudes o rescatades d'aquesta societat especista que les discrimina i oprimeix per la seva espècie.
L'any passat vaig estar fent activisme i visquent al Santuari, durant sis mesos aproximadament. Allà vaig trobar un espai d'acció i resistència que em va aportar un gran ventall d'aprenentatge donat no només per les companyes humanes sinó també per les no-humanes. Vaig experimentar que una relació amb companyes no humanes, des del respecte i suport mutu és possible. Vaig aprendre sobre diverses lluites i opressions que ens envolten treballant conceptes des de la interseccionalitat. Vam rebre formacions sobre teories de gènere, teoria Queer i sobre identitats dissidents (donades per les mateixes companyes) on vaig poder replantejar-me, entre d'altres, la meva identitat i poder sortir de l'armari com a persona no-binària en un espai segur.

# data[].attributes.body
Soy hoy, gracias a quién era ayer.
Cuatro imágenes de fondo que forman parte de mi pasado,  fortaleciendo mi presente, para no olvidar de donde vengo y todo el camino que llevo recorrido.
La primera arriba a la izquierda, mi primer 8M en 2019, volviéndome en aquel entonces un referente feminista en el sitio que me enseño a volar, mi instituto.
Segunda imagen, abajo a la izquierda, gente que me permitió y me ayudó a crear mi yo actual. Sobre todo el profesorado que tuve durante bachillerato, en especial a Mònica, Maite, Raquel, Gerard y Teresa, también a La Chupipandi, tres chicas que han sido con las primeras que he podido ser yo misma, sin sentirme juzgada por mis actos de rebeldía, amor, ira o locura.
Tercera imagen, arriba a la derecha, parte de mi familia. Con quienes tengo un vínculo sentimental mazo fuerte, que actualmente estoy luchando porque sea lo más saludable posible hacia mi misma. No es nada fácil ser la roja, la feminazi y la desviada de la familia, pero tanto título junto no me habían dao nunca, así es que a llevarlo con orgullo y cabeza alta, aunque a veces no sea fácil. Porque hay límites que no puedo permitir traspasar a nadie.
Cuarta imagen, abajo a la derecha, ella es Teresa Rubio, y me atrevería a decir que es la causa y la consecuencia de gran parte de mi cambio. Ella me abrió las puertas al mundo del activismo y el movimiento feminista, pero no solo eso, sino a querer como nunca antes lo había hecho, y sobre todo a quererme y aprender a escucharme a mí.

Finalmente, las dos imágenes que están en el centro predominando, son dos partes muy importantes en mi actual yo. Una de ellas es una parte de todas las personas que me ha regalado venir a vivir a Barcelona. Todes elles hacen día tras día que no me arrepienta de haber dado este cambio en mi vida, de haber cogido las riendas yo sola y encaminarlas.
Y mi libreta. En 2019 decido empezar a sacar mis sentimientos a través de palabras, textos o canciones. Todas ellas de forma muy metafórica, como hacia el gran escritor Federico García Lorca, gran referente como poeta, escritor y persona. En ella plasmo las cosas que no me atrevo a decir a la gente que pasa por mi vida, sobre todo cuando se trata de decir adiós o decir te quiero.
Esta soy yo un caos, una montaña rusa, una vida llena de intensidad y locura, porque siempre, siempre, siempre; Lo hacemos y ya vemos.

# data[].attributes.body
La música sempre ha format part del meu aprenentatge, sobretot perquè des dels sis anys vaig anar a una escola amb la música integrada dins els estudis primaris i secundaris. Si bé la música m'ha acompanyat durant tota la meva vida, durant els meus estudis sempre em sentia dins un corset, la música clàssica no em permetia expressar-me com volia i tampoc em proporcionava els mitjans per fer-ho. A 2n i 3r d'ESO vaig estar a una escola de cant amb altres noies on podia expressar el que m'agradava mitjançant el tipus de música que m'agradava amb la meva veu, no amb un instrument extern el qual no em feia sentir cap mena d'emoció. Quan va arribar 4t d'ESO, el meu pare em va dir que al barri hi havia una escola de música on es feia teatre musical, allà podria expressar-me no només cantant sinó que actuant també, allà vaig fer grans amistats que em van aportar moltíssim a la meva vida i vaig passar un any molt feliç, fent allò que m'agradava. Vaig aprendre de les meves professores i dels meus companys i companyes, vaig estimar i vaig aprendre el que és no emportar-se el paper principal, però gaudir del moment i d'allò que feia.

# data[].attributes.attachment_caption
San Sebastián siendo curado por el conocimiento.

# data[].attributes.body
La búsqueda de referentes con los que construir mi identidad ha sido una constante en mi vida.
Durante mi juventud, me sentí incomprendido por la gente que me rodeaba en mi ciudad.
Curiosamente, un día descubrí que durante el siglo XIX convirtieron a San Sebastián, el santo, en un icono gay.
Ojalá Donostia-San Sebastián se convierta en una ciudad icono para el colectivo LGBTIQ+ algún día.
Mientras tanto, como lo hacía de pequeño, seguiré sumergido en mis libros para curar las heridas que me causaron las flechas de la intolerancia.

# data[].attributes.body
He escollit fer un moodboard/collage visual ja que la confecció d'un moodboard explicatiu va ser la manera en la que ens van fer presentar davant la classe a la meva escola de Batxillerat. He volgut donar èmfasi a aquest moment educatiu de la meva vida ja que per mi va ser un gran punt d'inflecció; vaig començar a estudiar el que realment m'agradava (art plàstic), vaig sortir de la meva zona de comfort en quant a cercle d'amics, barri, realitat social... Vaig aprendre molt durant aquells dos anys, vaig conèixer persones que em van canviar molt, vaig començar a militar al Sindicat d'Estudiants i a tenir contacte amb el feminisme polític, vaig començar a trobar-me com a artista...Dins el moodboard, les imatges d'aquesta època estan en el seu color original i inclouen persones importants, llocs importants, treballs de classe que expliquen el meu procés creatiu, situacions que em van marcar com ara manifestacions i viatges, i el memorial d'una companya de classe que va morir i em va canviar molt la manera de veure la vida i la relació amb les altres companyes.
Tot i voler donar èmfasi en aquest moment educatiu em semblava important que al moodboard apareguéssin les meves arrels i els "motius" pels quals vaig acabar allà. Aquestes imatges apareixen en blanc i negre i inclouen la meva família, de la qual aprenc cada dia, amistats de tota la vida que estan arrelades a mi i seguim creixent juntes i imatges del cau (agrupament escolta); el cau va ser un punt molt important de la meva educació ja que em van formar en valors, respecte, natura...i no seria la persona que sóc avui si no hagués tingut contacte amb aquesta educació en el lleure.
Per últim, hi ha algunes imatges tenyides de color violeta; són imatges dels inicis d'aquest curs aquí a la universitat i en aquest grau ja que crec que és important veure on m'ha portat tota aquesta trajectòria i estic molt contenta del que estic aprenent i les persones que estic coneixent.

# data[].attributes.body
La relació que tinc i mantic amb l'Asier des de fa un any és dels processos més nutritius i sanadors que he experimentat en els últims anys de la meva vida. Curar ferides, treballar processos de trauma i sobreviure junts al sistema m'ha ensenyat molt i ha travessat directament la meva experiència vital.

Immersos en la lluita diària de trobar maneres de vincular-nos de manera respectuosa, responsable i reciproca procurem deconstruir la manera en que hem après a estimar per poder trobar maneres alternatives de florir al marge del capital, l'homofòbia i la misogínia.

# data[].attributes.body
https://linktr.ee/BEARZT

La imperfecció de l'acne.

Vaig començar a tenir acne als 15 anys i això va ser un gran impacte per la meva autoestima. Quan em va sortir, després de molta pressió social, vaig començar a posar-me un antibiòtic a la cara com a tractament. Però, el vaig haver de deixar pels seus efectes secundaris. A causa de la pandèmia i l’ús de les mascaretes i el fet de no cuidar-me va fer que el meu acne empitjorés. Encara que sentís molta pressió social jo no volia tractar-me l’acne amb pastilles (que és el que et recomanen la majoria de dermatòlegs i dermatòlogues) i aquest 2021 vaig trobar a una noia per TikTok i Instagram (usuari: masbearzt) que parlava i informava sobre l’acne.

Arrel d’ella m'he adonat que l’acne té molta més profunditat, és una alarma del cos que s’activa perquè passa quelcom dolent, i li he de fer cas.
He començat a crear-me una rutina facial, a cuidar la meva alimentació i ha començar a fer esport per voluntat pròpia i per tractar-me l’acne; a entendre que m’he d’estimar amb acne perquè les pells sense imperfeccions no existeixen. La Rut actual sap que serà un camí dur, però hi ha un objectiu clar: escoltar-me i escoltar-lo. Tinc acne i m'he de sentir igual de vàlida amb i sense.

Gràcies acne per donar-me un avís, he de cuidar-me el cos i la ment perquè són i sempre seran els meus temples.

# data[].attributes.body
Dos textos, dues feministes, dues perspectives contraposades...

El feminisme i la sexualitat son dos grans temes que m'han acompanyat des de fa ja uns anys a nivell de reflexió personal. Són recurrents en converses amb les meves amigues i en fem un espai de cura. Suposo que és degut a les meves experiències, però són temes que m'agrada reflexionar-hi i entrellaçar-los ja que així aconsegueixo gestionar i adonar-me de les coses que no sóc conscient sobre les meves vivències.

Dels dos llibres de la imatge, vaig llegir-ne fragments fa molt poc per una assignatura del primer semestre. Van ser molt impactants ja que, a part de que no havia llegit res sobre prostitució, vaig poder relacionar molts conceptes, que tant Tiganus com Despentes descriuen en aquestes obres, amb les meves experiències.

Vaig entrar al grau de gènere havent deixat una carrera i només amb l'intenció d'aprendre sobre el que a mi m'encantava. Però no tenia gens clar cap a quina direcció o quin terreny és el que m'agradaria explorar. No diria que llegir-los ha estat un punt CLAU pel meu desenvolupament de gestió personal (tot i que m'han proporcionat algunes eines) però crec han fet que em reafirmés en el meu interés cap a la sexologia i les relacions sexo-afectives. És a dir, estic podent començar a encarar i identificar els meus interessos.

# data[].attributes.body
De petita m'encantava llegir i per tant constantment em regalaven llibres i més llibres. Molts d'ells anaven sobre grups de noies que feien coses tals com patinatge artístic, anar de compres, enamorarse de nois súper normatius i populars...Fins que em van regalar la Kika súper bruixa, a partir d'aquell moment ja només volia llibres d'aventures.

Per a mi va ser un moment educacional molt important ja que per primer cop em vaig sentir identificada amb algú, somiava en viure només amb ma mare i ma germana (a casa sempre hi ha hagut molta violència masclista) i em veia capaç de fer moltes més coses sola.

El llibre, de fet, va marcar el desenvolupament de la meva independència i autonomia ja que creia que sempre podria fer mil viatges i complir els meus objectius sola, com la Kika.

De fet, el moment en que es va notar molt més el meu desenvolupament va ser quan vaig començar el batxillerat a un altre poble, on tot era nou: amics, equip docent, espai...i viatges!

Aquests van ser i son avui dia el moment més àlgid de la meva independència assolida actualment a través d'elements educatius.

# data[].attributes.body
Aquestes són fotografies d'alguns dels viatges més importants que he fet en l'últim any. L'esperit muntanyenc m'ha ensenyat moltes coses. La comoditat de la vida a la natura, l'excés d'estímuls que sento a la ciutat i que provoquen conseqüències negatives en la meva salut mental. La bellesa de tot allò senzill. La força i valentia del meu cos. Les ganes de tornar a jugar com quan era petita i que la muntanya sigui el jardí de casa. La muntanya em va salvar i cada vegada que hi torno em regala calma, serenor i aprenentatge. Tot es farà i tot arriba, un peu darrere l'altre i arribarem al cim.

# data[].attributes.attachment_link.title
Verde Blanco Plantas Flores Cuadro Borde Foto Collage

# data[].attributes.body
Diversos moments em venen al cap quan penso en qui soc jo.

Per començar a dalt a la dreta hi ha el logotip de l'acadèmia on faig japonès des dels dotze anys. Mai oblidaré tots els nervis i angoixa que vaig passar el primer dia, ja que sempre he sigut una nena molt tímida i insegura a l'hora de relacionar-me amb la gent. Per tant, apuntant-me a un idioma tan diferent i amb gent que es trobava completament fora de la meva zona de confort, va ser un gran repte per mi. Al cap de les setmanes ja tenia el meu primer cercle de confiança i on a poc a poc em van ajudar a confiar més en mi.

Després l'altre fotografia que hi ha a sota, mostra alguns dels llibres que m'he llegit. Els llibres m'han ajudat a créixer com a persona i entendre que a vegades necessito moments de desconnexió. Dençà que vaig començar l'institut els llibres m'han acompanyat a totes hores. A més, penso que és una eina importantíssima per aprendre, formar-te i inconscientment té molt poder, ja que pot influenciar moltíssim en la manera de veure la vida.

I per últim però no menys important, la música. M'és impossible passar un dia sense escoltar música, m'ha ajudat moltíssim: a saber expressar-me, al mateix que aïllar-me i donar-me temps per entendre el que passa el meu voltant i el més important per mi, m'ha fet saber que hi ha mil maneres de gaudir la vida tot respectant els moments de tristesa.

Estic orgullosa de poder mantenir el meu costat aquests pilars que no tan sols em proporcionen zona de confort sinó que també em donen les ales per continuar fent el que sento que em fa feliç.

# data[].attributes.body
Aquesta imatge representa el meu estiu. Mentre estava de vacances a un càmping a la meva mare li va donar un ictus. Deixant-la tot l'estiu ingressada a l'hospital. Va ser molt dur per a tothom, però vaig aprendre molt del paper que té la meva mare dintre de casa i de la família.
De sobte em vaig haver de fer càrrec de tasques domèstiques en les quals mai havia participat com ara fer la rentadora. El que més em va impactar va ser adonar-me que ella era la que s'encarregava d'organitzar-ho tot. Van ser setmanes molt estressants fins que vam poder assolir entre tres persones el que abans feia una. Va ser un xoc de realitat molt necessari.

# data[].attributes.body
Les fotos que he penjat descriuen dues etapes de la meva vida, la meva infància i la meva adolescència. La fotografia meva de petita amb el DVD de la pel·lícula Mamma Mia captura la meva il·lusió i felicitat en aquesta etapa, com si la meva vida fos un musical o això m'agradava pensar, que vivia en el món de Mamma Mia. També tinc una forta vinculació amb la pel·lícula a l'haver viscut durant dos anys de la meva vida a Grècia, i precisament va sortir quan jo estava allà vivint.

La segona fotografia és el moment on em vaig tatuar el títol de la cançó Born this way. Va ser el meu refugi en un període de confusió sexual, eliminant la vergonya i soledat d'aquell moment.

Ambdues fotografies defineixen el meu "safe space" en diferents punts de la meva vida.

# data[].attributes.body
La vila y mis amigas.
Antes de venir a la UAB a estudiar, no confiaba en mi misma, me daba miedo no poder hacer amigos, me daba miedo mostrarme y abrirme tal como soy.
La foto de la vila universitaria es una muestra de mi crecimiento personal y mental. Siento que desde que estoy aquí, estudiando la carrera mi autoestima ha subido mucho, dejando mis miedos y mi timidez a un lado. He conseguido superarme a mi misma y me he demostrado que yo puedo y que puedo realizar lo que me proponga.
Siento que he conseguido buenas amistades aquí que puedo abrirme y ser quien soy.
Mis amigas. Las que siempre han estado hay y las que creían en mi. Ellas han sido el pilar desde que estoy estudiando tan lejos, ellas fueron las que me animaron. Con ellas puedo divertirme sentirme en paz, y sobre todo aprender. Aprender a escuchar, a debatir, a reír, a que no te importe nada.
La Vila y mis amigas son, en definitiva, mi aprendizaje.

# data[].attributes.body
Per a mi, un dels aprenentatges importants i que he viscut recentment ha estat anar a la universitat, passar de viure amb la família a viure sola, de viure a un petit poble de Lleida a viure a una ciutat, Barcelona.

He après que la vida aquí és diferent, no reconeixes a les persones que et trobes pel carrer, per tant les relacions amb la resta de societat canvien. No pots desplaçar-te d’un lloc a un altre caminant, has d’utilitzar transport públic, genera més despeses. La gent del teu carrer no es preocupa pel que fas o deixes de fer, la gent no es posa tant en la teva vida. Viure lluny de la família pot costar, però et dona una sensació de llibertat important, que t’ajuda a créixer personalment.

Per tant, he descobert que la vida flueix, les coses canvien, hem d’aprendre a adaptar-nos.

# data[].attributes.body
Al llarg de la meva educació acadèmica he sigut molt exigent amb mi mateixa. Durant la primària i la ESO no em vaig assabentar de les meves pròpies demandes ja que les aconseguía complaure. Però un cop que va començar el batxillerat ho vaig poder veure clarament.
Les meves notes no eren les mateixes que abans, i encara que hi havia una part racional del meu cervell que em deia que el meu valor no requeia en les meves notes, jo l'ignorava i em desesperava. Al llarg del batxillerat em vaig agotar per poder treure les notes altes que volia, però no les aconseguia. Al llarg dels dos anys, no tinc cap record a on estigui feliç excepte un.
Durant les setmanes de repàs per les proves PAU, una amiga meva va decidir comprar 200 minibabies. Un dia els va portar a l'institut i em va preguntar si els volia amagar per l'institut amb ella. Jo, cansada i estressada i en necessitat d'una distracció, li vaig dir que si de seguida. Per tant, al llarg del dia ens vam saltar les nostres classes per amagar els 200 minibabies. Quan vam acabar, ens quedava una última classe i vam decidir anar, amb un minibaby cadascuna pel record. Un cop a classe, no vam posar atenció i ens vam passar una hora sencera per fer li un barret als nostres minibabies.
Aquell dia el recordo com l'únic dia del batxillerat on era realment feliç i despreocupada, i vaig poder veure com de contenta estava quan no sentia la meva propia pressió per treure notes altes.

# data[].attributes.body
De petita sempre havia sigut una nena molt oberta i extrovertida, realment era molt feliç. Quan vaig entrar a l'ESO, dues noies van fer que fos la pitjor època de la meva vida, em van fer assetjament escolar durant dos anys i vaig canviar totalment la meva personalitat. No em sentia jo i trobava molt a faltar la que era abans. Vaig estar molts anys sense explicar els meus problemes a ningú, sentint-me insegura amb cada pas que feia i sentint que no feia res bé, que no era suficient per ningú.

Les persones que surten a la imatge, són les persones que més m'han fet veure el que valc i m'han ajudat a tornar a ser la nena segura de si mateixa i feliç que feia molt que no era.

Uns són els meus millors amics, m'han ensenyat a saber com és que algú t'estimi de veritat i es preocupi per tu, han estat i encara estan a cada pas que faig i sempre estan allà per acompanyar-me en els bons i els mals moments, m'han fet veure que no estic i mai estaré sola, i els estic molt agraïda per això.

I l'altre és la meva àvia, és de les persones que més estimo i de les que més he après i és també la meva millor amiga. És l'única persona que ha estat sempre al meu costat i m'ha fet veure que sóc una persona que val la pena i que he d'estar orgullosa de ser com sóc. Sempre que estic amb ella sem obliden tots els problemes i l'únic que faig és riure i és dels moments en els quals més feliç estic.

Gràcies a ells i elles, he pogut tornar a ser la nena que era abans i a sentir-me estimada.

# data[].attributes.body
A l'hora de realitzar el meu fotomuntatge, va ser inevitable l'arribada al meu cap dels dos amors de la meva vida: la meva àvia i la meva mare.
Aquestes meravelloses dones m'han inspirat a tenir la valentia d'aixecar la veu i cridar per allò que considero correcte, sense cap tipus de por, contra un món masclista ple d'injustícies. El seu esperit lluitador, ple de bondat, m'ha inspirat completament al llarg de la meva vida però, sobretot, ha construit l'Aina que sóc avui en dia tant independent i valenta capaç d'afrontar qualsevol cosa.
La meva àvia, una dona de 96 anys que ha sobreviscut la pitjor de les adversitats i que ha aconseguit construir una família meravellosa juntament amb el meu avi. Inclòs ara amb la seva edat avançada, encara em segueix inspirant per ser la millor versió de mi mateixa.
Després està la meva mare, més que una mare, la considero la meva ànima bessona perquè mai havia tingut una connexió tant forta amb ningú com amb ella. El meu esperit rebel i feminista prové d'ella, conscient de com estem d'atravessades les dones pel masclisme, sempre m'aixeca els ànims, m'inspira a lluitar per tot allò que vull i em fa sentir la noia més empoderada del món, inclòs quan ella està en el seu pitjor moment.
Aquestes dues dones, rebels de cor i avançades ideològicament per l'època, també m'han inculcat l'amor i la passió per l'escriptura i la lectura des que era petita. Un moment de desconnexió, autoaprenentatge i evolució personal que, en moltes ocasions, m'ha salvat de la realitat tan cruel que m'envolta. A més de poder canalitzar tota la meva emocionalitat a través dels personatges que llegeixo, puc expressar el meu veritable ésser i ànima mitjançant la poesia, cosa que m'apassiona.
Realment, no sé que seria de mi sense aquestos tres pilars indispensables.

# data[].attributes.body
La muntanya, la platja, la natura en general és un dels punts d’aprenentatge més grans de la meva vida. Gran part dels meus records preferits se situen a la muntanya o al mar.

Tot i viure a Barcelona, una gran ciutat, la natura sempre ha estat present i és a través de la qual he descobert i he anat perfilant la meva manera de ser, de relacionar-me i de moure’m.

Per mi son espais de comoditat, on em sento realment integrada i els quals gaudeixo molt, acostumen a ser un refugi per a mi. Son espais en els quals estic aprenent constantment, espais plens de vida que t'acullen i en els quals pots descobrir una part de tu que la ciutat anul·la i rebutja.

# data[].attributes.body
Més que un moment d'aprenentatge, aquesta imatge representa un moment clau de desaprenentatge. Entrar en contacte amb el drag em va permetre qüestionar tot allò que, fins aquell moment, se m'havia presentat com l'única realitat possible i habitable. Després d'anys intentant encaixar en els cànons que m'arribaven des de l'exterior, de sentir-me un frau, una anomalia del sistema, de viure amb la sensació constant de portar una màscara, va ser precisament la possibilitat d’encarnar un personatge, de jugar voluntàriament amb diferents màscares, el que em va ajudar a descobrir que és possible habitar els marges, deconstruir les idees preestablertes entorn la feminitat i la masculinitat, barrejar-les, confondre-les, desfer-les, refer-les, abandonar-les... a través de l'art del drag la meva existència es converteix en una possibilitat. L'art del drag és l'art de desaprendre, de problematitzar, de subvertir, de capgirar-ho tot perquè, de cop, existir fora de la norma se situï al centre.

# data[].attributes.body
Saber dir adèu a qui marxa és una de les coses que més em costen. Sempre. Des de petita. Quan la meva àvia va morir, va ser la primera vegada que m'enfrontava a la mort. Finals de quart d'ESO. Setmana Santa. El meu pare va fer-me sortir a la terrassa i em va explicar el que passava. Li quedava molt poc temps de vida.
Sempre hi ha un punt d'inflexio que et fa aprendre a gestionar segons quines coses, i que també, per desgràcia, et fa crèixer abans de temps. Jo sóc una persona que porta creixent sola des de els dotze anys. Allò també té el seu perquè però encara no m'hi he volgut endinsar.
La trobo a faltar. Per Nadal, pel seu aniversari, per els dinars familiars, per quan s'apropa el mes de maig. Va morir el tres de maig. M"enrecordaré sempre perquè la van enterrar el sis de maig i va caure en el dia de la mare. No va ser gaire adequada la data, més aviat controversial.
Va ser el meu primer enterrament. No li vaig dir adèu, encara no ho he fet.
Aquesta foto la vaig fer a Madrid, desembre del mateix any de la seva mort i és un quadre de Magritte. M'agrada el colom. Sempre m'han aportat pau, calma. És el cel. No hi crec en les dualitats però vull pensar que així és com ens perceben quan morim.

# data[].attributes.body
Estas son las personas que me han acompañado en mi proceso de crecimiento y a las cuales les estaré eternamente agradecida. Algunas llevan toda la vida a mi lado, como mi familia y, en cambio, otras llegaron más tarde, pero todas son igualmente importantes para mí. También está mi gato que, para mí, es uno más. Es quien me da más compañía y cariño en los momentos difíciles y lo considero como un hermano.

Mi adolescencia ha estado llena de altibajos y no ha sido muchas veces algo que he disfrutado, he sufrido mucho con respecto a mi autoestima y, en general, con las amistades, pero estas personas han sido claves en mi desarrollo ya que me han ayudado a superar muchos momentos difíciles, me han enseñado a quererme más y a entender que lo primero soy yo.

Gracias a que me han aportado lo mejor de ellos mismos y a que me han dejado formar parte de su vida hoy en día soy quien soy y estoy orgullosa de ello, cosa que hace unos años no pensaba sobre mí misma.

Para mí ha sido un proceso duro en el que a día de hoy sigo trabajando constantemente y ellas me ayudan a hacerlo más fácil, a seguir adelante y nunca rendirme.

# data[].attributes.body
La meva germana és una de les persones que més m’ha marcat al llarg de la meva vida. D’alguna manera, el seu procés de criança va suposar pels meus pares un aprenentatge crucial, en ser la primera filla. Van adonar-se que totes les normes que els havien imposat a l'hora de cuidar a la meva germana els allunyava de tenir una relació honesta i sana amb ella. Havien de seguir el que els deia el seu cor. I quan jo vaig néixer, ho van poder fer.

Jo crec que la infància et marca per sempre, i avui en dia, valoro molt haver viscut els primers anys de la meva vida en pau i amb total llibertat. La meva germana, a més, sempre ha estat una de les persones amb qui més he connectat. Amb sis anys de diferència, sempre hem tingut una relació molt especial, mai m’he sentit jutjat per ella i això ha fet créixer una gran confiança. Sempre estaré agraït al fet que, sense ella saber-ho, em va ajudar molt a desestigmatitzar la meva orientació sexual, ja que des de ben petit, amb total normalitat, em va obrir la porta de la diversitat sexoafectiva i de gènere, abans que jo em plantegés conscientment quina era la meva identitat. A partir del moment en què vaig adonar-me que part de la societat no acceptava algunes parts de mi, vaig tenir molt present que ella sempre ho faria. Independentment del que digués la resta ella m’estimaria. La meva germana es una gran part de qui soc avui. Gràcies, Mar.

# data[].attributes.body
“Només sé que no sé res” és una frase que sempre m’ha acompanyat, però no va ser fins als 14 anys que la vaig entendre realment. Em vaig adonar que quan més coneixements adquiria més ignorant em convertia. A l’hora de pensar en una cosa física que signifiqués un moment de la meva vida relatiu a l’educació  no em venia res al cap que fos tan destacable perquè jo ho pugui recordar. El “RES” sempre m’ha semblat enigmàtic, de la mateixa manera que les paraules poden ser res i tot a la vegada. Els únics moments que puc recordar que van contribuir el meu procés d’aprenentatge sempre estan descrits amb una frase, amb un diàleg transversal dels personatges o amb alguna escena d’algun llibre que sense voler es va convertir en un pilar molt important a la meva vida...

La prestatgeria de la foto és del pis de Barcelona on visc avui dia. Sense adonar-me, la prestatgeria, tal com està, és la clara imatge del meu jo actual. Alguns estants estan pràcticament buits encara que lluiten per no estar-ho. Altres estan plens i fets un caos. Precisament el dels llibres, que conté històries les quals encara no m’hi he endinsat, però considero que es tracta d’això: tenir el saber a les mans i convertir-te en un nou jo cada cop que et fas més ignorant.

# data[].attributes.body
El bachillerato escénico, mi hermano y el maquillaje, entre algunas otras cosillas y personas, me han hecho ser quien soy hoy en día.

En primero de bachillerato, después de hacer la ESO en otro instituto horrible y pasar casi los 4 años recibiendo risas y comentarios sobre si soy maricón o no, "salí del armario" (spoiler: no soy gay, soy bisexual, así que los homófobos se equivocaron jeje). En mi nueva clase estaba rodeado de personas súper abiertas de mente y me hicieron sentir que encontré una familia aparte de la de sangre.

Eso se une con el hecho que mi hermano, que es gay, nos abrió la mente a mis padres y a mí. Y ahora más que nunca, siendo los dos quienes realmente somos, estamos más unidos que nunca. Es mi otra mitad; me encanta pasar tiempo con él, aunque me cueste admitirlo, y haría lo que fuera por él, igual que por mis padres, con los cuales también tengo mucha más unión que antes.

Y por último, en la parte baja de mi collage se pueden ver tres fotos mías con diferentes maquillajes, y es que, uniéndolo con las primeras fotos, en primero de bachillerato empecé a maquillarme. Encontré una vía de escape, algo que me ayudaba a distraerme cuando no estaba bien, a divertirme cuando quería jugar y a experimentar con mi creatividad y así poder mostrarla. Aún tengo mucho que aprender, pero estoy muy orgulloso de mí y de lo que sé hacer por cuenta propia sin ningunos estudios.

# data[].attributes.body
Aquestes fotografies són de la meva antiga facultat d'economia i empresa on vaig passar una etapa dura de la meva vida.
Des de ben petita he sentit que sempre se'm veia com la nena "bona", la nena educada, la que mai diu paraulotes, la que treu bones notes, la que és amable amb tothom, la que no discuteix mai...
Això em va afectar durant molts anys al llarg de la meva adolescència, m'importava massa el que pensés la gent de mi, tenia por de decebre al meu entorn i deixar de ser la filla/amiga/alumne/ treballadora exemplar. Fins que l'any passat em vaig adonar que procurava no decebre a la gent, però em decebia a mi mateixa constantment.
Després de mesos d'estrès i ansietat pel que pensessin de mi ara que havia "fracassat" en els meus estudis, vaig decidir deixar la carrera d'ADE per la qual tant m'havia esforçat per poder-hi entrar. Per primera vegada em vaig sentir lliure i vaig aprendre a prioritzar-me i que si per fer el que m'agrada i apartar-me del que em genera malestar haig de decebre a tot el món no dubtaré a fer-ho.

# data[].attributes.body
Conforme he ido creciendo, mi mayor miedo siempre ha sido estar sola. Qué ironía, porque amo la soledad. A día de hoy le sigo preguntando a mi mejor amiga qué la hace amarme de la forma en la que me ama, y siempre me responde lo mismo: Ana, hay mucha gente que me quiere mucho más que tú, pero es que tú me quieres bonito, me quieres bien, y siempre me has querido así. Así que yo te quiero de la misma manera.

Y me echo a llorar y la abrazo a pesar de que lo odie y ella se deja porque sabe que soy intensa y en estos veinte años no ha podido cambiarlo.

Change de Louis Tomlinson es una canción no publicada que fue cantada por primera y única vez en Londres, en el video que tenéis encima de mis palabras.  Desde que la escuché no sale de mi cabeza, se ha quedado enganchada a mi.

La canción habla de la amistad, de cómo la vida de Louis ha cambiado muchísimo desde su juventud, de como su vida dió un cambio de 180 grados desde que saltó al estrellato con One Direction y de como, a pesar de todo ello, sigue saliendo con los mismos amigos, sigue confiando en la misma gente, y le sigue ofreciendo todo su corazón a quienes se lo ofrecieron sin interés alguno.

Me siento identificada con esta preciosa canción, y con muchas otras del mismo artista, porque plasma a la perfección lo que llego a sentir a lo largo del día. Este año he conocido a gente muy especial, igual que en los anteriores, pero yo le sigo llorando a aquella gente que perdí por el camino. Y sé que no debería, pero soy así, un alma apegada, intensa, melancólica.

He madurado mucho, he llorado y me he reído, pero siempre he sentido con pasión. Quizá sea uno de mis grades defectos, porque cuanto más quieres más daño te pueden hacer… Creedme, sé lo que es. Pero a pesar de ello, sigo siendo capaz de levantarme en mitad de la noche e ir a casa de un amigo tristón solo para darle un abrazo. Qué puedo decir, no conozco más amor que el de telenovela.

# data[].attributes.attachment_link.title
Louis Tomlinson—Change ✧ [Sub.Español + Lyrics]

# data[].attributes.body
Va arribar un moment en la meva adolescència en el qual vaig començar a  qüestionar-me per què m'angoixaven coses si ni entenia d'on surtien,  per què sentia que havia de complir certes expectatives, per què no m'acabava de trobar còmoda parlant amb les meves amigues de com em sentia...Vaig començar a experimentar, fins i tot, cert rebuig cap a la "feminitat" sense adonar-me'n. Necessitava desmarcar-me del que entenia que s'esperava de mi. No em donava la gana no tenir decisió sobre qui era, com era, com actuava, quines decisions prenia...Sabia que allò "correcte" o "fàcil" era seguir conservant una imatge i uns rols "de noia cisheteronormativa", per això vaig decidir que volia allunyar-me'n tant com pugués sempre que em sentís còmoda. Portava el cabell molt curt, no em depilava mai, em relacionava bastant amb nois... Va ser una època complicada en quant a suports però molt enriquidora i he anat aprenent de tot el que sentia i d'aquestes experiències. Tot i així, fa poc vaig adonar-me'n que també m'agraden les coses que es consideren femenines.  Ara em permeto gaudir dels productes culturals que s'adrecen més aviat al públic femení sense problema, em sento còmoda amb una aparença més "femenina", vaig aprenent a parlar les coses amb les meves amigues...He adjuntat imatges d'algunes de les personalitats femenines amb les quals m'he sentit identificada, i les quals considero que m'han inspirat en algun aspecte. També he adjuntat fotos de mi mateixa cantant, que és una de les activitats que m'ha ajudat més sempre (incloent escriure alguna cançoneta que altra). I he posat fotos amb les companyes i companys amb qui feia teatre musical i amb qui he compartit alguns dels moments més emocionants i especials de la meva vida.

# data[].attributes.body
El meu poble; el meu lloc segur des del primer moment, l'únic on m'he sentit acollida, lliure, acompanyada, sostinguda i feliç de veritat. Clementine; un llibre que va ajudar-me a obrir els ulls. Honey and Glass; un poema amb música que va acompanyar-me en el meu retrobament. I la Paula. Aquests quatre factors han jugat un rol molt important en mi en els últims anys.

Feia molt temps que no em sentia còmoda ni amb mi ni amb la gent que m'envoltava, però sempre que arribava estiu i tocava pujar al poble tornava a sentir-me jo.

Vaig estar durant dos anys en una relació molt tòxica amb un noi i no n'era gens conscient, no va ser fins que vaig llegir-me la història de la Clementine que vaig recapacitar i repensar-me bé les coses i sortir d'aquella relació.

Quan vaig sortir d'allà sentia que estava trencada per dintre, que no funcionava bé i em culpabilitzava molt del sentiment de buidor i soledat que m'amplia. Un dia a tiktok em va sortir la cançó de Honey & Glass I després d'haver-la escoltat mil cops sento que cada cop estic més a prop de ser una noia de mel i vidre.

En tot el procés de post-ruptura i recuperació de mi mateixa, la cançó no va ser la meva única acompanyant. Coneixia a la Paula des que érem molt petites, però tot i ser amigues mai havíem tingut una relació gaire propera. Sense adonar-se, ella em va ajudar retornant-me les forces per continuar amb ganes, de somriure i sentir-me plena i còmodament amb qui soc, d'entendre'm i d'estimar-me.

# data[].attributes.body
Interessar-me per allò intangible. Donar-li una imatge, una forma. Exposar tot aquell ventall de pensaments que es remouen i bullen dins meu. Oferir-la als sentits. Manifestar el jo que roman ocult. Jugar amb ell a fet i amagar entre els colors, les llums i les ombres. Recercar l'essència. Mostrar-la lletja o bonica. Explorar la natura de l'ésser en totes les seves vesants. Narrar-la entre mots i mirades. Veure el silenci, escoltar la imatge. Aprendre'n i desaprendrem en conseqüència. Compartir allò que em fa por viure tota sola. Allò que m'infla el pit. Compartir-ho tot. Inspirar-me en idees i anhels a simple vista superflus. Indagar fins a trobar-ne la trascendència. Representar realitats, manejar-les dins la ficció. Comparar-les. Descobrir-me i trobar-me entre les altres. Conèixer i conèixem.

# data[].attributes.body
El bàsquet sens dubte és la clau de la meva educació, i no en cap moment concret de la meva vida, sinó sempre: pel que m’ha donat, pel que em segueix donant, pel que em donarà i pel que li vull tornar. M’ha fet forta, m’ha fet sentir mil emocions i totes al màxim, m’ha fet valenta, m’ha donat valors i m’ha fet ser qui soc. Mai seré capaç ni conscient de com d’agraïda li estic a una simple pilota que m’ha donat tot, gràcies a les persones que n’han format part.

# data[].attributes.body
Final de la temporada passada, temporada 2020/2021. Temporada inundada pel COVID. Acabem sense saber si el següent any seguirem ballant, si estarem totes. Porto uns anys amb elles però des que va començar el COVID no hem pogut competir juntes. Tot i això no hem parat. Hem entrenat sempre que teniem entrenament ja sigués online, amb mascareta, a un parc quan l'escola de ball no podia obrir... Jo mai havia sigut tant conscient del que és un grup, mai tant conscient del que és treballar pel que vols. La dansa, i en concret les danses urbanes, m'ha suscitat i m'ha carregat de molts valors importantíssims que mai m'havia ensenyat res ni ningú, o no amb tanta intensitat. La dansa em va ajudar moltíssim a sortir de la falta d'ànim que em va provocar el confinament. Entrenava esperant que l'escola tornés a obrir i mai més tanqués...
El context d'aquest video és una classe de final de curs, de fet la última d'un intenssiu d'estiu. Aquella nit no haviem dormit gaire perquè aquell mateix matí vam estar gravant un altre video (d'una manera més professional que aquest). Aquell video necessitava de la llum de la matinada així que vam esperar a la porta de casa fins que el toc de queda ens permetés sortir. Per la tarda estàvem fetes pols de cos i ment però vam gaudir aquella classe sabent que era la última però amb el sentiment que teniem el primer dia que vam entrar a l'escola.

# data[].attributes.body
La meva mare és la persona de la qual més he après. És molt tòpic però és veritat. Hem estat molt unides tota la vida i ella sempre ha sigut el meu espai segur. La meva mare i jo som una família monoparental i això ha fet que la nostra relació sigui molt especial a la vegada que intensa. Em sento profundament agraïda per la consciència que ha posat en la meva educació, per implicar-se directament per ser qui sóc i sobretot, per tindre'm tant present.

# data[].attributes.body
Els pilars fonamentals de la meua vida han sigut els meus iaios. Són qui s'han encarregat d'ajudar a ma mare quan li feia falta, quan no podia fer-se càrrec de les meues germanes i de mi, sola. Mon pare mai s'ha fet càrrec de nosaltres, solament portava diners a casa, mentre ma mare es dedicava plenament a cuidar-nos i a fer les faenes de casa. Als pocs anys de morir els meus iaios, ma mare es va atrevir a divorciar-se, després de quasi 25 anys casada, amb el seu maltractador, mon pare. Des de menuda els animals han sigut molt important per a mi, perquè m'han ensenyat moltes coses, esspecialment a ser responsable i el vertader significat d'estimar. Sempre que he estat malament, ells han sigut el meu refugi, i és que em transmeten molta felicitat. Em passaria hores mirant com el meu gos juga amb les gates, com el conill persegueix a les gates per jugar o com es cuiden les gates entre elles, que sempre acaben dormint una damunt de l'altra o al costat. Això em recorda a la meua infància amb les meues germanes, un altre pilar fonamental de la meua vida. Per molt que discutim i ens barallem, al final sabem que quan faja falta podem comptar les unes amb les altres. També apareix la meua família materna, que és la única que sé que mai m'ha jutjat ni ho farà, i que sé plenament que es desviuen per tal de veure'm feliç, igual que ma mare. Ma mare és el meu exemple a seguir. Tan de bo fora un dia la mitat de valenta que ella. Ha sigut capaç de criar tres filles ella sola, de portar la casa i d'intentar ocultar tot allò que estava vivint per tal de què nosaltres no patirem i tinguèrem una infància "normal". Ella ha sigut qui m'ha animat a fer la carrera. No ha sigut fins poc que m'he adonat de lo poc que he valorat tot el que ha fet ma mare per mi.

Un dels canvis més grans ha sigut deixar el meu poble de València per vindre'm ací. Ha sigut un canvi molt gran al que m'estic acostumant encara. Sóc molt independent i m'agrada estar sola, però de vegades em sent sola. Em costa molt fer amistats perquè em costa obrir-me a la gent, per això em refugie en la música, especialment en la d'Ambkor. Aquesta cançó que va publicar fa poc s'ha convertit en la meua preferida, perquè estic en un procés d'aprendre a estimar-me i a estimar bé, d'una manera sana.

# data[].attributes.body
Mi abuela es la persona que siempre me ha hecho sentir que formo parte de algo. De una red de amor, apoyo y diversión. Conecto con ella de una manera que no conecto con nadie más en mi familia y esto me ha hecho ver lo imprescindible que es sentir que alguien te respalda y quiere por quien realmente eres, sin escrúpulos.

# data[].attributes.body
La primera imatge és un autoretrat del meu cos que vaig dibuixar quan tenia quinze anys. El procés de reconciliació amb el meu cos va començar gràcies a l'acte de dibuixar-me. En el punt en què percebia el meu cos com a quelcom exterior a mi em resultava més senzill respectar-lo com respectaria qualsevol altre, i gràcies a aquest procés he après molt a fer autocures.
A la segona imatge es pot veure el llibre "Testo Yonki", que en el seu moment va canviar molt la meva perspectiva del gènere binari, provocant que em conciliés i m'identifiqués amb el meu “jo” trans.
La tercera imatge és la il·lustració que acompanya a la cançó "Mi monstruo" de ketekalles, amb la qual em sento prou identificat, ja que parla de la conciliació amb una mateixa i amb els seus propis monstres.
Finalment, la quarta imatge és la persona que m'ha ensenyat una forma d'estima basada en la comunicació assertiva i en les cures mútues. Gràcies a elle m'he pogut reconciliar amb el fet d'estimar i rebre amor des de la resistència, la cura mútua i al marge de l’amor romàntic monògam.

# data[].attributes.body
Se'm fa impossible pensar en qui soc jo sense pensar en totes elles. El meu punt d'inflexió sempre ha estat trobar amor quan creia no ser-ne mereixedora.
Estimar les meves amigues i descobrir maneres novedoses de fer-ho no només ha conformat qui soc a dia d'avui sinó que ha construit davant meu tot un camí directe cap a la persona que vull arribar a ser.
Compartir espais basats en la tendresa i la cura m'ha ensenyat (i m'ensenya cada dia) a topar-me cara a cara i amb paciència amb aquelles emocions que fins ara amagava amb vergonya, a poder detectar allò que vull o no vull a prop meu, a sentir que mereixo que es respectin aquests desitjos i necessitats i sentir per fi que, per fosc que sembli tot, sempre hi haurà un petit cau on hi càpiguen les meves amigues i poguem curar les ferides que aquest món, sovint tan hostil, ens provoca.

# data[].attributes.body
Aquesta és l'escola on vaig arribar amb 11 anys, l'Escola Sant Josep Franciscanes de Mataró. Aquest canvi em va marcar la vida. Al ser una escola religiosa, vaig haver de combatre molt més activament contra el mascliscme, per tant el feminisme per mi va ser gairebé una necessitat.
Tot i que em vaig emportar moltes coses bones, entre d'elles amigues que encara conservo, vaig rebre moltes situacions de violència que em van fer crèixer com a persona i com a feminista, ja que em va fer desenvolupar una personalitat lluitadora i combatent.
Ara des de la perspectiva em miro l'escola plena de records com un punt d'inflexió personal i també feminista.

# data[].attributes.body
Sempre he sentit una connexió especial amb els animals per això us vull presentar a la Lilo i al Rufus, els dos amors de la meva vida.

El Rufus era un gat de carrer adoptat i la Lilo una carlina comprada, em vaig enfadar molt amb me mare en el seu moment. Totes dues han estat amb mi en dos dels pitjors moments de la meva vida, de forma incondicional.

D’elles he après que existeix un vincle real entre persones i animals i, per mi, és de les sensacions més pures i maques que existeixen en el món. Gràcies a aquesta connexió vaig donar el pas de fer-me vegetariana, i més tard vaig començar amb el veganisme.

Molta gent pensa que el veganisme és extremista, però no és veritat: per mi és el mateix una vaca que la Lilo, són animes pures que volen viure igual que nosaltres, no existeixen per satisfer-nos. De fet veig una relació molt forta entre el veganisme i el feminisme: tots dos moviments en el seu moment semblaven una bogeria però son molt necessaris.

# data[].attributes.body
Un momento decisivo para mí fue participar en una producción de la escuela secundaria del musical "In the Heights". En 2016 pasé un año en San Antonio, Texas, y no conocía a nadie. Quería participar en el musical porque sabía, que compartía las mismas pasiones que los otros participantes pero había que hacer audiciones para cantar y bailar. Estuve a punto de no ir a las audiciones porque me daba mucho miedo cantar delante de la gente. Al final lo hice y conocí a la gente más maravillosa gracias a ello. "In the Heights" es un recordatorio para mí de que debo superar los miedos y trabajar por lo que quiero. A día de hoy ocupa un lugar especial en mi corazón. Estar aquí en Barcelona sin hablar muy bien el español o el catalán es un reto actual para mí. Pero sé que puedo superar mis miedos. La canción es el número de apertura del musical y sigue siendo muy importante para mí.

# data[].attributes.body
La meva aproximació al feminisme des de l’educació ha sigut sense dubte la meva mare i tot el que l’envolta. Ma mare em va tenir de molt gran i sense esperar-me.
Sempre he pensat que els infants aprenen més per imitació que no per lliçons. El meu feminisme no ve per una gran teoria ni per l’escola, ve d’intentar ser com ma mare. A casa sempre s’han trencat molt els rols establerts per la societat envers els meus pares (millor dit, només envers ma mare) per el que mai vaig acabar de consolidar els estereotips femenins del tot. Ma mare era la valenta, la treballadora, la forta, la divertida, ho era tot. Sempre m’ha educat des del respecte cap a la gent, sigui qui sigui. Mai a la vida vaig concebre mots com negre, homosexual, dona, etc, amb una mala connotació o des de la discriminació.
Estic molt agraïda amb l’educació feminista que m’ha donat.

# data[].attributes.body
Són moltes les històries que m'han fet repensar l'existència i alhora intensificar-la. Són molts llibres, molts productes audiovisuals, i moltes trobades.
He triat l'obra "Solitud" de Caterina Albert perquè el rerefons del seu descobriment, va esdevenir, també, un dels primers diàlegs oberts amb el feminisme en la meva trajectòria educativa i personal. Cada vegada que el rellegeixo, una Xènia diferent hi troba noves lectures; noves perspectives.
Em remou per dins novament.

# data[].attributes.body
En secundaria tuve un profesor que me inspiró y cambio mi forma de ver muchos aspectos de la vida. Él era profesor de catalán pero utilizaba sus clases como herramienta para inculcarnos valores sociales. Es decir que al mismo tiempo nos enseñaba la lengua catalana pero haciendo actividades o lecciones relacionadas con el feminismo. Nos explicaba por ejemplo lo que era una relación tóxica, el acoso callejero, cómo actuar ante ello, la sororidad, y muchas cosas más. Gracias a él desarrolle una faceta de mi que a día de hoy sigo construyendo poco a poco. Pero el hecho de tenerle como profesor y guía personal marcó un antes y un después en mi relación con el feminismo.

Por otro lado, siempre he tenido la suerte de crecer gracias y junto a mi madre, ella es la referencia más inspiradora que tengo desde que soy pequeña.

# data[].attributes.body
“Algú s’ha deixat unes sabates al motllo.
Mentres tu te les cordes amb pressa,
amb pressa et busco amb els ulls.
Quan eres petit m’angoixava,
i encara m’angoixa que ets vent.
Però encara ets petit i m’angoixa
que acabis essent huracà,
espero que siguis valent
i no t’avergonyeixi donar-me la mà.

# data[].attributes.body
Les meves amigues per mi han sigut tant apenentatge com alliberament. En un marc de temps, situaria el moment al setembre del 2020, que és quan vaig entrar a l'espai on les vaig conèixer a totes. Algunes d'elles havien sigut ja pilars imprescindibles i de creixement a la primària, però jo vaig anar a un altre institut i el vincle es va afeblir. Al meu institut hi havia un ambient força diferent, era un espai on no m'acabava de sentir còmoda, sentia que no acabava de ser jo mateixa i que entre les amigues no ens cuidavem gaire, i em trobava estancada. Per sort, a segon de batxillerat (paral·lelament a l'institut) vaig entrar a una assemblea on em vaig retrobar amb antigues amistats i en vaig conèixer moltes de noves, que son les que apareixen a les fotografies.

Totes aquestes companyes des del principi em van fer sentir com a casa. Conèixer-les inevitablement ha sigut autoconeixement. D'elles he après moltes coses i crec que segueixo fent-ho cada dia. M'agrada perquè aprenem totes de totes. Sento que és un espai molt segur, on ens cuidem tant com podem i on ens tenim en compte. D'elles he après a escoltar-me, a respectar-me, a posar límits i a cuidar-me, i a fer tot això amb la gent que m'envolta. Gràcies a elles (i sobretot a l'espai que generen) m'he reconciliat amb mi mateixa en diferents aspectes, i els hi estic molt agraïda.

A més, no sé si perquè la varietat d'edats, identitats, etc. o per quin motiu, però en general són persones força polititzades que m'han ensenyat diferents valors i m'han introduït a espais molt xulos als quals se amb certesa que no hagués arribat (per vergonyes, desinformació, ignorància, etc) sense elles.

Així doncs, per mi la meva colla és aprentatge, refugi, confort, comoditat i alliberament i, sobretot, molt i molt d'amor.

# data[].attributes.body
Mar Rovira
El cau.
Un espai on he pogut créixer, ser curiosa, descobrir, explorar, preguntar-me, preguntar, qüestionar, buscar, col·laborar, ser jo i ser part d'un grup.
Un espai que m'ha ofert moltes coses i persones bones i boniques amb qui dia a dia anem aprenent a desenvolupar-nos.
Al cau s'ajunten dos dels elements que em donen més serenitat i felicitat: la música i la muntanya. Aquests moments són compartits cosa que fa que encara siguin més màgics i nodrius.

# data[].attributes.attachment_caption
El día que gané una beca nacional de mi país Trinidad y Tobago.

# data[].attributes.body
Esto fue un gran desafío para mí porque para ganar una beca, tiene que lograr un grado "A" en todas sus asignaturas y en mi año final del colegio, casi pierdo esperanza debido a mi salud mental. Esta beca significa una lucha mental y académica y gracias a mi beca, puedo estudiar en Canadá y también en Barcelona a la UAB. Esta foto me recuerda de la importancia de la educación para el desarrollo en la vida especialmente de la mujeres en el Caribe y america latina.

# data[].attributes.body
La separació dels meus pares. Primera pedra de la motxilla. Només tenia 5 anys. Fet que m'acaba afectant en la manera com em relacionava amb els altres. La imatge és d'una Júlia de 4 anys que no s'esperava tot el que venia de cop.

No recordo la meva infància amb bona imatge. No estic orgullosa de la nena que era fora dels ulls dels adults. No estic orgullosa de com tractava als altres. Moltes pedres dins la motxilla.
Passen els anys i estic a punt d'entrar a l'institut. La meva actitud ha canviat. M'he convertit en la imatge que tothom té de mi, la de la nena bona. La motxilla es torna cada vegada més pesada.
Arribo a la ESO. Trobo un suport adult que mai havia tingut fins ara. Trobo amistats en les que aconsegueixo desconnectar. L'esplai comença a tenir paper important dins la meva vida. Començo a construir-me com a persona. Noto la diferència. El meu comportament i les meves paraules sempre van estar influenciades pel tracte i pensament que els meus pares tenien l'un de l'altre. El contacte amb diversos àmbits va ajudar-me a reaccionar davant el conflicte. Malgrat tot això, vaig caure en l'error de convertir-me en la persona autoexigent producte de la pressió dels altres sobre mi: havia de ser la nena de les bones notes. Així doncs, acabo convertint-me en l'adolescent que només es preocupa per l'escola. Ja l'esquena comença a fer-me mal.
Arriba 1r de Batxillerat, el sobrecàrrec dels anys em fa arribar a una situació límit. Començo a anar a psicòleg. Va passant el temps i sento que cada cop estic pitjor. Tinc amistats de les quals aprenc cada dia i em donen el suport que necessito durant aquest llarg procés de curació.