# data[].attributes.headline
אנחנו עצובים מאוד וא

# data[].attributes.body
אנחנו עצובים מאוד ואפילו בוכים

# data[].attributes.headline
דורית פרנקל מנהלת מחלקת חינוך יסודי (לשעבר)

# data[].attributes.subject
דורית פרנקל מנהלת מחלקת חינוך יסודי (לשעבר)

# data[].attributes.body
למחרת הרצח יום ראשון בבוקר הגעתי לבית הספר יחדיו ופגשתי את כל המורים בוכים.לפתע הגיע אב הבית מהדואר והביא לי מכתב שכתב יצחק רבין כמה ימים לפני הרצחו .מכתב תודה לתלמידי יחדיו ששלחו לו איגרת לראש השנה. העיתוי של קבלת המכתב ריגש את כולם מיד צילמנו את המכתב ושלחנו לכל הורי התלמידים.

# data[].attributes.headline
אורית אמר- היחידה לאיכות הסביבה

# data[].attributes.subject
אורית אמר- היחידה לאיכות הסביבה

# data[].attributes.body
אני זוכרת שהייתי נערה ישבתי עם אחי ראינו סרט ופתאום נכנס מבזק שעצר את הסרט. היתה המולה ובלאגן ולא הבנו בדיוק . לקח זמן עד שקלטנו. זה היה שוק ולמחרת בבית הספר זה היה היום השקט ביותר כולם היו בהלם

# data[].attributes.body
לפני עשרים ושתיים שנה במוצאי שבת  ישבתי באולם בבית יד לבנים כאשר הגיעה השמועה שראש הממשלה הובהל לבית חולים לאחר שמתנקש ירה בו. מיד נסעתי לביתי.  אשתי קרן ואני חבקנו את שלושת ילדנו הקטנים, פתחנו את הטלוויזיה וביחד צפינו במשדרים. הדמעות זלגו ולא היו בפינו מילים. לאחר זמן קצר הכתה בנו הבשורה הקשה על הרצחו של יצחק רבין.

אני מאוד מתגעגע לדמותו של רבין ומצדיע לדרך השלום שהנהיג.

מקווה ומאמין שיבואו עלינו  ימים טובים.

# data[].attributes.headline
בטי לשם אמא של אופק (כתה ו') ואמא של איתי (כתה ד) בית ספר היובל רעננה

# data[].attributes.subject
בטי לשם אמא של אופק (כתה ו') ואמא של איתי (כתה ד) בית ספר היובל רעננה

# data[].attributes.body
החיים לפעמים נחצים באמצע ארוע משמעותי ורצח רבין היה שבר גדול מאוד בחיי.הייתי אומרה לנסוע לעצרת עם כמה חברים. בשל אילוצים משפחתיים נסעתי לחיפה לשמור על אחיינית שלי. בדרך חזרה במוצאש ברכבת כבר שמעתי את השמועות. אני חושבת שבאמת איבדנו מנהיג. השנים האחרונות קשות לי מאוד דווקא בגלל שאין מנהיג הגון וישר ובגלל שאין אופק מדיני. רבין לא היה מושלם אבל הוא היה איש חזון. הוא הלך לאוסלו בלב  כבד וידע במודע על הקשיים שבהסכם אבל הוא לפחות נסה לתת לנו הזדמנות לשלום. הזדמנות לחיות בשלום.

כשרבין נרצח בכיתי בלי הפסקה.לא האמנתי שאפשר לבכות כל כך הרבה והכאב גדל כשגיליתי שהרוצח הוא אחד משלנו ושהוא אינו מביע חרטה. יגאל עמיר דרדר אותנו למצב של מלחמה תמידית.

עשרים שנה אחרי ונדמה שלא למדנו את הלקח. ההסתה והשנאה  עוטפים אותנו מידי יום וחבל.

אנחנו זקוקים לשינויי, מגיע גם לנו לגדל ילדים במדינה שפוייה ובטוחה וכמו שאמר רבין היקר ז"ל : :"אין לנו מדינה ספייר"

# data[].attributes.headline
גרפיטי בבית ספר פעמונים

# data[].attributes.subject
גרפיטי בבית ספר פעמונים

# data[].attributes.headline
דורית אמא של שחר דן-ויס ד'2 יחדיו

# data[].attributes.subject
דורית אמא של שחר דן-ויס ד'2 יחדיו

# data[].attributes.body
בזמן הרצח הייתי בביתי וצפיתי בעצרת בטלוויזיה. לפתע נעצרו השידורים והודיעו כי ראש הממשלה יצחק רבין נורה והתחילו להופיע תמונות על המסך שהראו את הירי ואת תפיסתו של הרוצח. לא היה ברור עד שעה מאוד מאוחרת האם יצחק רבין נרצח או שהצליחו להצילו

# data[].attributes.body
בזמן הרצח המזעזע הייתי מול הטלויזיה וצפיתי בעצרת

# data[].attributes.headline
יובל הדס ג'1 יחדיו

# data[].attributes.subject
יובל הדס ג'1 יחדיו

# data[].attributes.body
אמא שלי היתה בצבא היא היתה בשמירה ובאו לספר לה שיצחק רבין נרצח

# data[].attributes.headline
ברק, אבא של מאיה ויעל גונן, בית ספר פעמונים

# data[].attributes.subject
ברק, אבא של מאיה ויעל גונן, בית ספר פעמונים

# data[].attributes.body
בבוקר שאחרי הרצח, פחות מעשר שעות אחרי שממשלת ישראל הודיעה בתדהמה, האוטובוס שלי התקרב לתחנה המרכזית בירושלים. מרחוק נראה הקיר החיצוני של התחנה המרכזית, שבימים כתיקונם הציג את רבין בכאפיה לאורך כל הקיר, ועכשיו היה נקי. מישהו דאג להסיר את כל הכרזות. עשרות כרזות היו שם. אנשים עברו לידם יום יום במשך חודשים, נהגים בכניסה לעיר חלפו על פניהם, היה נדמה שלא מפריע לאיש. ועכשיו, כמה שעות והכל נמחק. נכנסתי פנימה לתוך התחנה המרכזית, ושם מכל עבר צצו הכרזות. מישהו עשה

עבודה ישראלית, חיפף. הוריד מה שרואים הנהגים מבחוץ והשאיר מה שרואים הולכי הרגל בתוך התחנה. מבחוץ עלה בוקר החמישי לנובמבר, אבל בתוך התחנה עדיין הרביעי לנובמבר, רבין עדיין חי ועדיין בוגד. אני הולך בתוך התחנה המרכזית, ליד הגרפיטי של מוות לערבים, ממשלת דמים.

השבועות חלפו, הכרזות הלכו ונעלמו.

במנהרה שיורדת מתחת לתחנה המרכזית בירושלים, בפינה נסתרת, היתה מודבקת הכרזה האחרונה של רבין בוגד. כמה חודשים אחרי הרצח עדיין הייתי עובר לידה בבקרים של ימי ראשון, עוצר להתבונן. איך לא ראינו את הכתובת על הקיר? איך לא מנענו את הרצח? חייבים ללמוד את הלקח, להעביר אותו הלאה, לחנך. רק ככה נהפוך למקום טוב יותר.

# data[].attributes.headline
רקפת סלע אמא של אביגיל (ה2) ורועי (ה 3) בית ספר יחדיו

# data[].attributes.subject
רקפת סלע אמא של אביגיל (ה2) ורועי (ה 3) בית ספר יחדיו

# data[].attributes.body
הייתי בעצרת עם חברה. אני זוכרת שהיינו במצב רוח טוב. אחרי תקופה ארוכה של השמצות פרסומים מכוערים והסתה הייתה לי הרגשה שהגעתי הביתה...

התמהמנו בדרך חזרה כי לא רצינו להיתקע בפקקים ובעודנו עומדות במעבר חציה ראינו את אהרון ברנע כתב הטלוויזיה אומר למי שהיה אז חבר כנסת רן כוהן-"ירו ברבין הוא באיכילוב אני בדרך לשם

אני זוכרת את הצרחה "מה" שנפלטה לי. זה נשמע לא הגיוני. מסביב אנשים המשיכו ללכת מחויכים ופתאום חשבנו שאולי לא שמענו טוב

רצנו מהר לאוטו לפתוח רדיו-ואכן זה מה שקרה...

אני זוכרת בעיקר את תחושת ההלם והמבוכה.

כשהודיעו שרבין מת פרצתי בבכי חזרנו מאוחר יותר בלילה לכיכר ישבנו במעגל הצטרפו עוד חברים ואנשים זרים ישבנו יחד בכינו קצת התחבקנו

משהו נשבר בי באותו הלילה ואני עוד מחכה שיתאחה

# data[].attributes.headline
גלית פיטשון כהן/ אמא של עידן כהן (ד'2) ואופיר כהן  (ב'2) בי"ס זיו

# data[].attributes.subject
גלית פיטשון כהן/ אמא של עידן כהן (ד'2) ואופיר כהן  (ב'2) בי"ס זיו

# data[].attributes.body
ביום הרצח הייתי בדרך לאסוף חברה, עם חברה נוספת כדי לצאת (גרתי גם אז ברעננה). היינו שלושתנו משוחררות אחרי הצבא ושירתנו באותו הבסיס. כשהגענו לחברה, היא אומרת לי באינטרקום גלית, רבין נורה. אני חשבתי שהיא רואה את העצרת ואומרת שהוא נורא., שהיא לא אוהבת מה שהוא אומר. לא יכולתי לדמיין משהו אחר. אז אמרתי למה, מה קרה? בואי תרדי. ואז היא אמרה לא, ירו בו. הייתי בשוק. עלינו אליה מיד כדי לשמוע ולראות מה קרה. אחרי זמן מה החלטנו לרדת למטה לרכב ולהמשיך בתוכניות שלנו, הדלקנו את הרדיו ובדיוק שמענו את ההודעה המצמררת - ממשלת ישראל מודיעה בצער רב וביגון קודר שראש הממשלה יצחק רבין נפטר... היינו המומות ובכינו, לא האמנו שכך זה עומד להסתיים וכל כך מהר. מיותר לציין שהיציאה בוטלה וכל אחת חזרה לביתה. למחרת נסעתי ברכבת לירושלים, היו המוני אנשים ואי אפשר היה להגיע לאזור הקבורה. הדלקנו בצד נרות נשמה ואני השארתי ליד שיר שכתבתי בעקבות הרצח:

רבין

בפרץ של אהבה

כשהשיא בפניו

חדר זיק של שנאה

שגדע את חייו

עמוד תווך איתן

שהצעיד בגבורה

שלחם ונתן

בהרבה אמונה

לבינו נשבר,

נשמתנו כבדה,

אך נמשיך ונצעד

בעקבות התקווה.

# data[].attributes.headline
אפרת שיבלי אל אמא של אורין רז ויהלום גן אילנות

# data[].attributes.subject
אפרת שיבלי אל אמא של אורין רז ויהלום גן אילנות

# data[].attributes.body
הייתי בת 10 באותה שנה זוכרת רק
את ההלם שהיה בבית בזמן שהורי צפו בטלוויזיה, ואני תלמידת כיתה ה' אז בבית הספר
יחדיו הסבירו לנו מה קרה במדינה והראו לנו את הסרטון אז בחדר מורים בטלוויזיה
שהייתה בארון ועוברת ממקום למקום אני כילדה לא הבנתי פוליטיקה ..רק הבנתי שאדם
שאני מעריצה מת (הערצתי על הקריירה הצבאית אבא שלי היה גם איש צבא..אז ככה שלכל
איש צבא ומלחמות יש לי הערצה מאוד גדולה עד היום.

# data[].attributes.body
אביבית אייזקסון -אמא של מאיה ב3 ובן ה1 בה"ס "הדר" רעננה

היום הזה זכור לי כאירוע שהשפיע עליי שנים ארוכות.הייתי צלמת עיתונות ובין השאר צילמתי גם ל"ידיעות אחרונות" ,פעם היו ביפרים,מין מכשיר קטן שניתן היה לקבל הודעות ממקומות חשובים ואני קיבלתי את ההודעה ממערכת העיתון ולא הסתדר לי בשניות הראשונות.לא הגעתי לכיכר כי חששתי מפיגוע ופתאום...בעודי יושבת מול הטלויזיה וצופה עם חבר בספורט ערוץ 2 עלה לשידור ופשוט נכנסנו להלם!!! הייתי באבל בחודש שאחרי והגעתי כבר בימים שאחרי לכיכר ...היו שם שבועות רבים כמויות גדולות של אנשים שניסו להיאחז האחד בשני ,בעיקר התרגשתי מנכדתו של רבין,נועה,הנאום שלה היה מרגש וכולנו דמענו . את רבין צילמתי בכמה הזדמנויות ותמיד היה מסתכל עליי כמו שסבא מסתכל על נכדה,מאוד אהבתי את האיש ,את הפנים שמשדרות שיהיה בסדר באמת,אנחנו מקווים לימים כאלה,ימים של תקווה ואופטימיות

# data[].attributes.headline
קארין, אמא של רואי (חטיבת רימון) ודניאל (בית ספר פעמונים)

# data[].attributes.subject
קארין, אמא של רואי (חטיבת רימון) ודניאל (בית ספר פעמונים)

# data[].attributes.body
הערב הזה חקוק לי בזיכרון חזק מאוד ויש סיכוי שלא אשכח מעולם איפה הייתי באותו רגע. ישבנו בבית, מול הטלויזיה, וראינו סרט. פתאום הפסיקו את השידורים ודיווחו על הירי. התמונות התחילו להופיע על המסך, כולל תפיסתו שלאותו רוצח מתועב. אני זוכרת שישבתי ולא האמנתי שזה מה שאני רואה. כל הזמן הזה כמובן קיווינו והתפללנו שהוא רק נפצע ושהוא ייצא מזה. הרי הוא איש חזק, לוחם. לא יכול להיות שלא ייצא מזה. ואז הגיעה הבשורה מפי איתן הבר, מילים שלא אשכח מעולם, "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה...". אני זוכרת את הכתב אהרון ברנע נחנק בשידור ואת יעקב איילון נשאר חסר מילים. התחלתי לבכות כאילו היה מדובר באדם שבאמת הכרתי. לא יכולנו לעכל את המעשה. כל הלילה נשארנו צמודים למסך, המומים מעצם הידיעה שראש ממשלה נרצח במדינת ישראל!!! העיתונים למחרת היו מלאים כמובן בתמונות מאותן ערב וזה עדיין לא התעכל.. ההלוייה המרגשת, ההספד שנשאה נכדתו, המילים של ביל קלינטון - כל אלו לא אשכח כנראה לעולם. בעיניי, זה אחד המאורעות ששינו את פני המדינה

# data[].attributes.headline
ד. קרן, אמא של מאיה, אדם וטל קרן, בית ספר ״זיו״

# data[].attributes.subject
ד. קרן, אמא של מאיה, אדם וטל קרן, בית ספר ״זיו״

# data[].attributes.body
טרם הרצח זכורה לי תקופה של כמעט שכרון חושים עממי, הרחובות שקקו חיים וחג, הבורסות נסקו, אביב גפן כיכב ברדיו, האוירה היתה של עידן חדש, מפנה הסטורי ותקוה בלבבות. בן זוגי אז היה עיתונאי אליו התלויתי לנסיעה לוושינגטון לצורך תיעוד חתימת ההסכם בין רבין לעראפת בבית הלבן. חדורים ברוח זו יצאנו מספר חברים לצפות בסרט (״ארבעה חדרים״ של טרנטינו) ובצאתנו עברנו ליד חנות למכשירי חשמל שם ראינו מבעד לחלון הראווה, על מסכי טלויזיות חדישות ואילמות, את שארע. חלקנו פרצו בבכי, חלקנו קיים שיחות טלפון בהולות להתעדכן במתרחש. הבנו שנפל דבר ושחיינו לא יחזרו יותר לקדמותם במדינה. ביומיים לאחר מכן בילינו יחד בחברותא ובחיק המשפחה , נעדרנו ממקומות העבודה צמודים למסכים ולמקלט הרדיו, כתבנו מכתבים לעיתונים ועלינו לירושליים למשכן הכנסת לעמוד בתור אין סופי של אזרחים המומים וכואבים שהגיעו כמונו להפרד מארונו של יצחק רבין. בעת ההלוויה המסוקרת בכל העולם זכורה לי במיוחד ברכתו של נשיא ארצות הברית , קלינטון, ״שלום חבר״ והספדה המרגש של נכדתו, נועה רבין.

# data[].attributes.headline
אפרת, אמא של אריאל (ג2) ואגם (א1) , זיו

# data[].attributes.subject
אפרת, אמא של אריאל (ג2) ואגם (א1) , זיו

# data[].attributes.body
4.11.1995 - אני ואמיר, לימים בעלי, חגגנו שנתיים חברות. ישבנו במסעדה בהרצליה, מדברים על... חתונה. ערב שקט ורומנטי... פתאום מגיע המלצר בריצה וצועק״ירו בראש הממשלה! ירו בראש הממשלה!!!״

כמובן שכולם היו בהלם. התגודדנו מול דלת המטבח, מנסים לקלוט משהו מהשידור המבולבל בטלביזיה. מהר מאוד המסעדה התרוקנה וגם אנחנו חזרנו הביתה.

בדיוק כשנכנסנו, יצא איתן הבר ברחבת בית החולים ובקול רועד אמר: ״ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה...״ מלים שלא אשכח.

כל אותו הערב וגם ביום למחרת ישבנו מרותקים לטלויזיה ובוכים

# data[].attributes.headline
עדי, אבא של יעל מבית הספר מגד

# data[].attributes.subject
עדי, אבא של יעל מבית הספר מגד

# data[].attributes.body
ביום העצרת היינו בביתנו בתל אביב וצפינו בטלויזיה. נהגנו ללכת לעצרות שלום רבות, אך דווקא לזו, ההמונית, החלטנו לא ללכת מפאת הצפיפות. כאשר החלו הידיעות על היריות בכיכר, יצאנו אל הכיכר ברגל. הערב ההוא היה הערב העצוב ביותר בחיי. תחושת התקווה לשלום התחלפה בין רגע בייאוש עמוק. רבין היה אחרון המנהיגים הגדולים של ישראל, ויחד איתו התרחקה התקווה לשלום. יצחק רבין לא היה חף מטעויות, ואף לא היה איש של שלום כל חייו. ייחודו של רבין היה ביכולתו ונכונותו לשנות את דעותיו בהתאם למציאות, ולהגיע עם השנים להבנה עמוקה שגם אם מחיר השלום הוא כבד, הרי שמחיר המלחמה כבד הרבה יותר. אני מייחל לכך שגם אתם, הילדים של היום שלא הכירו את רבין, תזכו לראות מנהיג ישראלי אמיץ ומפוכח שיחזיר לנו את התקווה לעתיד טוב יותר

# data[].attributes.headline
סים כץ אמא של עמית כץ בית ספר זיוכיתה ה1

# data[].attributes.subject
סים כץ אמא של עמית כץ בית ספר זיוכיתה ה1

# data[].attributes.body
בשנת 1995 גרנו בכיכר מלכי ישראל {לימים שונה שמה לכיכר רבין} אני ובעלי , שאז היה חבר שלי.

כמובן הייתי בעצרת למען השלום כהיותי תומכת של הסכם השלום,זו הייתה תקופה נפלאה של אופטימיות ותקווה לשנים טובות יותר.

הכיכר הייתה מלאה באנשים והתרגשות עצומה, לקראת הסוף עליתי הביתה ועוד לפני ששידרו משהו בטלוויזיה שמעתי מסוקים והרבה המולה פתחתי טלוויזיה ורק לאחר כמה דקות ארוכות התחילו לשדר את האסון.

ברגע שהודיעו שרבין נרצח התחלנו להריץ טלפונים בין החברים וחזרנו שוב לכיכר הפעם להדליק נרות, לבכות, להיות ביחד ולדבר על מה שקרה , כל הלילה היינו בכיכר מוכי תדהמה ולא מאמינים .

עד היום שאנו מדברים על רצח רבין ועל התקופה שקדמה לה כסיום של עידן השלום התמימות ועם רצח רבין גם נרצח התקווה והאופטימיות שבנו

# data[].attributes.headline
ציפי ( אמא של אראל ו3 

# data[].attributes.body
ציפי ( אמא של אראל ו3 פעמונים

בליל רצח רבין הייתי בצבא בבסיס צאלים שבדרום ,היינו באמצע הכנה לתרגיל שטח ששמענו את הבשורה , כל הבסיס על חייליו היו בהלם ושוק מוחלט , היה קשה לעכל

זאת , היו חיילים שבכו והגיבו בסערת רגשות

ובמיוחד שמאוחר יותר התברר שהרוצח יהודי היה

# data[].attributes.headline
איריס הלפרין אמא של דן שניר וניצן בית ספר זיו

# data[].attributes.subject
איריס הלפרין אמא של דן שניר וניצן בית ספר זיו

# data[].attributes.body
גרתי בירושלים, זה היה שבת בערב, צפיתי בעצרת בטלוויזיה. פתאום הגיעה הידיעה. קיויותי שרבין רק נפצע. ואז הגיעה ההודעה על מותו. אני זוכרת את עצמי אומרת - זה לא ייתכן, זה לא אמיתי... אבל זו היתה האמת הנוראה

# data[].attributes.headline
אורלי צעירי אמא של ראם (ד3) ונבו(א2)  בית ספר פעמונים רעננה

# data[].attributes.subject
אורלי צעירי אמא של ראם (ד3) ונבו(א2)  בית ספר פעמונים רעננה

# data[].attributes.body
ביום בו נרצח ראש הממשלה יצחק רבין, הייתי בת 17, צפיתי בטלויזיה היה זה ערב שגרתי ולפתע הופסקו השידורים באופן מיידי והחלו דיווחים בשידור ישיר על מתנקש שירה בראש הממשלה במהלך עצרת שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל דאז, לימים שונה שמה לכיכר רבין ע״ש רה״מ יצחק רבין ז״ל שנרצח. הייתי מרותקת לטלויזיה והתפללתי כל הזמן שיצחק רבין חי ושיצא מההתנקשות בשלום. היה הרבה בילבול בהתחלה אמרו שמדובר בכדורי סרק, אחר כך דיווחו שהכדורים אמיתיים ושיצחק רבין נרצח. הרגשתי שהכל מתפרק ומתמוטט, ממש הרגשתי איך בין רגע גדעו את הליך השלום שהיה כל כך קרוב. היתה תחושה קשה מאוד, היה זה אבל לאומי. עד היום לא נתפס שרצחו ראש ממשלה בישראל .

# data[].attributes.headline
ענת אמא של יהל זיסמן מבית ספר שקד

# data[].attributes.subject
ענת אמא של יהל זיסמן מבית ספר שקד

# data[].attributes.body
הימים היו ימים שמחים ואנחנו היינו מלאי תקווה. נדמה היה שהנה, חלום השלום קרוב מאי פעם.

בארבעה בנובמבר 1995 חגגנו כמדי שנה את יום הולדתו של אבי ז"ל.

בערב, שמחה ומלאת התרגשות, הלכתי להפגנה בכיכר מלכי ישראל.

הכיכר היתה מלאה אנשים יפים ומאושרים. כששיר לשלום עדיין מתנגן בראשי, צעדתי עם חברה לעבר דירתי, שהיתה אז במרחק כמה דקות מהכיכר.

בדרך, שמענו מרחוק התרחשות, אך לא חשבנו שמשהו רע קרה. מצב הרוח לא אפשר למחשבות שליליות לחדור אותו.

כשהגענו לדירתי והדלקנו טלוויזיה, החלו הדיווחים וסרבנו להאמין. זה היה לילה קשה מול המסך הקטן. תקווה שהתנפצה באחת. שבר גדול!

# data[].attributes.headline
יעוז, אבא של יהלי סבר מבית הספר שקד

# data[].attributes.subject
יעוז, אבא של יהלי סבר מבית הספר שקד

# data[].attributes.body
לעצרת לא הספקנו לצאת בסוף, למרות שמאוד רצינו והיינו תומכים גדולים של רבין. הדור שלנו הרגישו שרבין הוא האבא, או הסבא שלנו. מישהו שאפשר לסמוך עליו בלשכת ראש הממשלה, מישהו

שיעשה הכל כדי שלנו יהיה פה טוב.

כשרבין נבחר, הייתי נער בן 13, ימים ספורים אחרי בר המצווה והתנדבתי במטה שלו. הערצתי את רבין כמו שילדים מעריצים היום את מסי.

לאחר ששמענו על הרצח, ולאחר הדיווח הבלתי נשכח של אהרון ברנע "יצחק רבין מת" ידעתי שאני צריך לעשות משהו. למחרת, אחרי שעתיים שינה, רצנו לחנות הפרחים השכונתית. ידענו שאנחנו רוצים להיות הראשונים שעוברים על פני הארון של רבין בכנסת, מרחק 5 דקות הליכה מבית הספר התיכון שלנו. עם פרחים שלמים ויפים ועם לב שבור וכואב, הגענו לכנסת וגילינו שאנחנו לא הראשונים, אבל לא רחוק מזה. עברנו על הארון ונתנו לחיילת ששמרה עליו את הפרחים. לא יכולנו שלא לחשוב שבמרחק שלושה מטר מאיתנו שוכב יצחק והוא כבר לא יקום ולא ינהיג אותנו. היום הזה פתח את "שבוע הנרות שלנו". במשך כל יום הלכנו לשבת ליד בית ראש הממשלה במרכז העיר, מדליקים נרות, שרים ובעיקר בוכים. היינו יושבים עד שלוש בלילה, וחוזרים ברגל 6 קילומטר עד לבית שלנו בשכונת בית הכרם. השבוע העצוב בחיינו נגמר בעצרת הענק בכיכר מלכי ישראל, אז כבר כיכר רבין, כשמאות אלפי ישראלים באים לחלוק כבוד לאחד מגדולי המנהיגים שלנו. האמנו, ואנחנו מאמינים גם היום בשלום. לא בטוח שיקום לנו מנהיג כמו רבין, אבל אנחנו משוכנעים ומאמינים שיקום לנו מנהיג אמיץ, שכמו רבין, ידע לעשות את המשימה הכל כך מסובכת - הנהגת עם ישראל.

# data[].attributes.body
הימים היו ימים שמחים ואנחנו היינו מלאי תקווה. נדמה היה שהנה, חלום השלום קרוב מאי פעם.

בארבעה בנובמבר 1995 חגגנו כמדי שנה את יום הולדתו של אבי ז"ל.

בערב, שמחה ומלאת התרגשות, הלכתי להפגנה בכיכר מלכי ישראל.

הכיכר היתה מלאה אנשים יפים ומאושרים. כששיר לשלום עדיין מתנגן בראשי, צעדתי עם חברה לעבר דירתי, שהיתה אז במרחק כמה דקות מהכיכר.

בדרך, שמענו מרחוק התרחשות, אך לא חשבנו שמשהו רע קרה. מצב הרוח לא אפשר למחשבות שליליות לחדור אותו.

כשהגענו לדירתי והדלקנו טלוויזיה, החלו הדיווחים וסרבנו להאמין. זה היה לילה קשה מול המסך הקטן. תקווה שהתנפצה באחת. שבר גדול!

# data[].attributes.headline
איריס ורמי יוסף -ההורים של אלעד מכתה ו 3 בהס שקד

# data[].attributes.subject
איריס ורמי יוסף -ההורים של אלעד מכתה ו 3 בהס שקד

# data[].attributes.body
התחתנו בשנת 95 ועברנו לגור כזוג נשוי במעונות הסטודנטים בטניון שבחיפה.

באותה שבת לא חזרנו לרעננה והחלטנובערב ללכת לצפות בסרט בקולנוע "כרמל" שבחיפה.באותם ימים לא היה לכל מאיתנו טל נייד וכמובן שלא היינו זמינים ומחובריים און ליין לאמצעי התקשורת.

הסרט החל...וכ20 ד לאחר התחלת הסרט מישהו צעק באולם

"רצחו את רבין"

בבת אחת כל האנשים שהיו באולם החלו לרוץ ...וגם אנחנו יצאנו בריצה מאולם הקולנוע...רצנו במהרה בירידה מהכרמל ורק רצינו להגיע הביתה ולפתוח את מקלט הטלויזיה....

היה זה הערב הכי עצוב שאני זוכרת בחיי..וכמובן שעד היום לא ראינו את המשך הסרט....

לאחר כל כך הרבה שנים עדיין נזכרת באותם רגעים ואת הימים שאחרי...

מי יתן וכל שנבקש לו יהי..

קצת שקט שלום ושלווה..

# data[].attributes.headline
ליאת ואלון, הוריו של ניר ברעם מבית ספר שקד - 

# data[].attributes.subject
ליאת ואלון, הוריו של ניר ברעם מבית ספר שקד - 

# data[].attributes.body
התחתנו מספר חודשים לפני הרצח וכשני תומכים בתהליך השלום הגענו לעצרת בכיכר מלכי ישראל (היום כיכר רבין). הייתה התרגשות גדולה ותחושת אופטימיות שהשלום המיוחל הוא בר השגה. קצת לפני סיום העצרת חזרנו לביתנו ושם התבשרנו שרבין נרצח. האופטימיות התחלפה בתחושות הלם וכאב ולמחרת נסענו לרחבת הכנסת ועברנו על פני הארון. כשאנו מביטים אחורה, 20 שנה אחרי, אנו מבינים שעם רבין נרצח גם תהליך השלום והוא לא בר השגה כיום.

מדי שנה ביום הרצח, ובעיקר בימים אלו, אנו מהרהרים מה היה אילו... אין לדעת... אנו מעלים

גם תמונה של סבא של ניר, בורקו, קצין צנחנים ותיק שכחניך מצטיין בבי ספר לקצינים זכה שהרמטכל יצחק רבין יענוד לו את סיכת המ"מ. שנת 1965