# data[].attributes.body
Lucian blaga s-a născut la Lancrăm, lângă Sebeș. Localitatea natală se afla atunci în comitatul Sibiu. Lucian Blaga a fost al nouălea copil al unei familii de preoți, fiul lui Isidor Blaga și al Anei (n. Moga). Copilăria i-a stat, după cum mărturisește el însuși, „sub semnul unei fabuloase absențe a cuvântului”, viitorul poet – care se va autodefini mai târziu într-un vers celebru „Lucian Blaga e mut ca o lebădă” – neputând să vorbească până la vârsta de patru ani.

Primele clase le-a urmat la Sebeș, la școala primară germană (1902-1906), după care a urmat Liceul „Andrei Șaguna” din Brașov (1906–1914), unde era profesor ruda sa, Iosif Blaga, autorul primului tratat românesc de teoria dramei.

A urmat cursurile Facultății de Teologie din Sibiu și Oradea în perioada 1914 – 1916, pe care le-a finalizat cu licență în 1917. A studiat filosofia și biologia la Universitatea din Viena între anii 1916 și 1920, obținând titlul de doctor în filosofie. Aici a cunoscut-o pe Cornelia Brediceanu, cea care îi va deveni soție. A revenit în țară în ajunul Marii Uniri. În anul 1916, în timpul verii, Blaga vizitează Viena, unde descoperă Expresionismul.

A debutat în ziarele arădene Tribuna, cu poezia Pe țărm (1910), și în Românul, cu studiul Reflecții asupra intuiției lui Bergson (1914). După moartea tatălui, familia se mută la Sebeș în 1909. În anul 1911 călătorește în Italia, unde își petrece timpul în librării, căutând cărți de filosofie, și vizitând vestigiile istorice ale acestei țări.

Există zvonuri cum că Lucian Blaga ar fi fost propus în 1956 de Rosa del Conte și de criticul Basil Munteanu, la inițiativa lui Mircea Eliade, pentru a primi premiul Nobel pentru literatură. Cei doi nu locuiau în România, Rosa del Conte era autoarea unei cărți despre Eminescu, iar Basil Munteanu locuia la Paris, unde se exilase din motive politice. Nominalizările pentru premiile Nobel sunt ținute secrete timp de 50 de ani, iar după 2006 acestea au fost publicate pe site-ul său, iar numele lui Lucian Blaga nu apare între nominalizații acelui an.

# data[].attributes.body
„Lumina ce-o simt

năvălindu-mi în piept când te vad,

oare nu e un strop din lumina

creată în ziua dintâi,

din lumina aceea-nsetată adânc de viaţă?

Nimicul zăcea-n agonie

când singur plutea-ntuneric şi dat-a

un semn Nepătrunsul:

"Să fie lumină!"

O mare

şi-un vifor nebun de lumină

facutu-s-a-n clipa:

o sete era de pacate, de-aventuri, de doruri, de patimi,

o sete de lume şi soare.

Dar unde-a pierit orbitoarea

lumină de-atunci - cine ştie?

Lumina ce-o simt năvălindu-mi

în piept când te vad - minunato,

e poate ca ultimul strop

din lumina creată în ziua dintâi."

# data[].attributes.body
Poezia „Lumina" poartă semnătura lui Lucian Blaga și a fost publicată pentru prima oară în anul 1919, în revista intitulată „Glasul Bucovinei”, iar apoi a fost inclusă în volumul de debut al poetului, denumit „Poemele luminii”.

Poezia este o confesiune-artă poetică și concentrează întreaga lirică erotică din volum, intensitatea iubirii fiind exprimată prin metafora revelatorie „a luminii", ca motiv central ce definește starea spirituală  de „iluminare", a eului liric.

Titlul „Lumina" nu a fost ales la intâmplare, ci are o deosebită semnificație. Lumina reprezintă cunoaștere, expresia puterii cerești, a fricii și a speranței omenești. Lumina soarelui moare în fiecare seară, renaște în fiecare dimineață și omul, asemuindu-și soarta cu ea, își recapătă astfel speranța și încrederea în puterea vieții. Lumina este dragoste. Ea simbolizează necontenit viața, mântuirea și fericirea.

Viziunea poetică a lui Blaga despre iubire este una metafizică. Iubirea smulge pe omul îndrăgostit din orizontul animalic, banal, al autoconservării existenţei, şi îl aruncă în orizontul problematic al tainei, al misterului.

Este semnificativ faptul că Blaga îşi începe propriu-zis opera poetică prin evocarea luminii, iar acesta a făcut dese precizări despre poezia sa ca expresie a unei sensibilităţi metafizice. Poezia nu este, pentru Blaga, decât un mod particular de expresie metaforică a metafizicului.

Prima strofă conţine o întrebare adresată iubitei, la vederea căreia tânărul poet îşi

simte sufletul inundat de lumină.

Iubirea fiind o modalitate de comunicare cu Universul şi cu Marele Timp, lumina

ei ar putea să descindă încă din primordii.

Srofele a II-a şi a III-a prezintă un mic tablou cosmogonic restrâns la momentul

naşterii luminii.

În primele versuri se creează imaginea uriaşă a Nimicului agonic, plutind peste

apele întunecate ale mării precosmice. Cel care dă viaţă acestui Nimic este

„nepătrunsul", Demiurgul, echivalent, la Blaga, cu Marele Anonim la care mintea

omenească nu poate să acceadă. La semnul acestuia lumina însetată de viaţă erupe ca o stihie „vifor nebun de lumină", trezind dorinţele lumii abia născute.

# data[].attributes.body
„Frumoaso,

ţi-s ochii-aşa de negri încât seara

când stau culcat cu capu-n poala ta

îmi pare

că ochii tăi, adâncii, sunt izvorul

din care tainic curge noaptea peste văi

şi peste munţi şi peste seşuri

acoperind pământul

c-o mare de-ntuneric.

Aşa-s de negri ochii tăi,

lumina mea."

# data[].attributes.body
Lucian Blaga este unul dintre poeţii moderniṣti ai perioadei interbelice, el remarcându-se nu doar în domeniul literaturii, ci și în cel al filosofiei. Reprezentativă pentru modernismul blagian, dar ṣi pentru viziunea poetului despre frumusețea sentimentului de iubire este poezia „Izvorul nopții”, aceasta făcând parte din volumul de debut, „Poemele luminii". Numele pe care poetul îl alege pentru poezia sa nu este lipsit de semnificație. Astfel, titlul „Izvorul nopții” reprezintă o cheie în interpretarea poeziei. Poetul evidențiază încă de la început atitudinea sa față de iubită, subliniind totodată importanța misterului. Cu alte cuvinte, titlul anticipează tema poeziei, contribuind la descifrarea semnificațiilor acesteia.

Titlul poeziei sugerează fascinaţia ochilor negri ai iubitei, care sunt numiţi printr-o metaforă revelatorie, „izvorul nopţii”, semnificând originea -„izvorul”- sentimentului de iubire, ce capătă proporţii cosmice, prin cuvântul „noapte”.

Poezia se deschide cu o invocație, care conține o deosebită emoție, vocativul „Frumoaso" concentrând cele mai pure calități ale iubitei, atât fizice, cât și morale, apropiate de perfecțiune. Sentimentele, ideile, convingerile eului creator sunt exprimate în mod direct. Astfel, în poezia Izvorul nopții, de Lucian Blaga, eul liric îṣi exprimă în mod direct admirația față de fiinţa iubită, dorind să adâncească misterul care se află în ochii iubitei: „Frumoaso, ţi-s ochii-aşa de negri încât seara când stau culcat cu capu-n poala ta  îmi pare, că ochii tăi, adâncii, sunt izvorul din care tainic curge noaptea peste văi". Un element cheie pentru întreaga poezie îl reprezintă ochii iubitei, care apar în poezie de trei ori, pentru a accentua sentimentul de admirație.Ochii sunt negri iar despre acestia se spune ca sunt invaluiti intr-o aura de mister si senzualitate avand un farmec aparte.

Expresivitatea poeziei „Izvorul nopții” se referă la limbajul pe care îl folosește poetul în versurile sale. Această expresivitate se manifestă cu ajutorul imaginilor artistice, dar și a figurilor de stil. Cu alte cuvinte, poezia „Izvorul nopții” este un text expresiv datorită podoabelor stilistice și a cuvintelor folosite cu sens figurat. Remarcăm ca imagine artistică vizuală „că ochii tăi, adânci, sunt izvoruldin care tainic curge noaptea peste văi și peste munţi şi peste seşuri acoperind pământul c-o mare de-ntuneric. " și ca figură de stil inversiunea „tainic curge".

Din punctul meu de vedere, această poezie transmite foarte multă emoție și îmi transmite că eul liric iubește cu adevărat. Poezia „Izvorul nopții" dovedește un semn al iubirii adevărate.

# data[].attributes.headline
,,Eu nu strivesc corola de minuni a lumii” de Lucian Blaga

# data[].attributes.subject
,,Eu nu strivesc corola de minuni a lumii” de Lucian Blaga

# data[].attributes.body
Eu nu strivesc corola de minuni a lumii
şi nu ucid
cu mintea tainele, ce le-ntâlnesc
în calea mea
în flori, în ochi, pe buze ori morminte.
Lumina altora
sugrumă vraja nepătrunsului ascuns
în adâncimi de întuneric,
dar eu,
eu cu lumina mea sporesc a lumii taină -
şi-ntocmai cum cu razele ei albe luna
nu micşorează, ci tremurătoare
măreşte şi mai tare taina nopţii,
aşa îmbogăţesc şi eu întunecata zare
cu largi fiori de sfânt mister
şi tot ce-i neînţeles
se schimbă-n neînţelesuri şi mai mari
sub ochii mei-
căci eu iubesc
şi flori şi ochi şi buze şi morminte.

# data[].attributes.body
,,Eu nu strivesc corola de minuni a lumii" de Lucian Blaga deschide volumul de debut al autorului, și anume ,,Poemele luminii", apărut în 1919, și are ca simbol dominant lumina.
Poezia face parte din seria artelor poetice interbelice, alături de ,,Testament" de Tudor Arghezi și ,,Joc secund" de Ion Barbu.
Opera se înscrie în curentul literar numit modernism, inițiat la noi în 1919 de Eugen Lovinescu, având ca doctrinlă ideea că există ,,un spirit al veacului” care impune procesul de sincronizare între literatura română și cea europeană, cunoscut și ca principiul sincronismului.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/ZiK8GqJtyrQ

# data[].attributes.body
Ochii reprezintă organul atotputernic al iubirii; ei subjugă, varsă foc, vorbesc, ucid, rănesc,
vindecă în chip miraculos.
Sunt în același timp principalul canal de comunicare între micro și macrocosmos, o adevărată fereastră a sufletului deschis spre lumea Erosului.

# data[].attributes.body
În vechile credințe, gura și buzele reprezentau locul de intrare și de ieșire a sufletului.

# data[].attributes.body
Florile reprezintă mesagerii sentimentelor noastre, universul vegetal.

# data[].attributes.body
Mormântului i se acordă o atenție deosebită, fiind o groapă cu o destinație specială, un ultim loc al „dalbului de pribeag”.

# data[].attributes.body
Tema poeziei este cunoașterea lumii care, în planul creației poetice este posibilă numai prin

iubire.
Discursul liric este de tip confesiv, lirismul este subiectiv, apar mărci ale eului liric, verbe,

pronume și adjective pronominale la persoana I singular: „eu nu strivesc”, „lumina mea”.

# data[].attributes.body
Titlul reprezintă o metaforă revelatorie care exprimă
pledoaria poetului pentru
cunoașterea luciferică.
Metafora „corola de minuni a lumii” denumește universul, imaginat ca o floare imensă și

având toate însușirile acesteia: frumusețe, gingășie, fragilitate, efemeritate dar și mister.
Titlul este și element de recurență pentru că se reia în primul vers.
Pronumele personal „eu” așezat la început și repetat în text accentuează caracterul confesiv și constituie și un element specific expresionismului și

anume exacerbarea eului.

# data[].attributes.body
Discursul liric este structurat pe opoziția „eu-alții”, „lumina mea-lumina altora”, antiteza fiind

marcată și prin conjuncția adversativă „dar” aflat în cel mai scurt vers al poeziei „dar eu”.

# data[].attributes.body
Prima secvență a poeziei exprimă atitudinea poetului în fața misterelor lumii, refuzul de a

distruge frumusețea universului prin cunoașterea rațională:
„Eu nu strivesc corola de
minuni a lumii

și nu ucid
cu mintea tainele, ce le-
ntâlnesc
în calea mea (....)”.

Enumerația „în flori, în ochi, pe buze ori morminte” cuprinde elementele componente ale universului într-o gradație ascendentă, în funcție

de profunzimea tainelor: „florile” reprezintă universul vegetal, „ochii” simbolizează taina cunoașterii, „buzele” exprimă taina iubirii dar și pe cea a vorbirii iar „mormintele” reprezintă marea taină a morții

văzută ca o componentă a existenței.

# data[].attributes.body
Cele două metafore în jurul cărora se construiește discursul liric sunt „lumina mea” care

denumește cunoașterea luciferică, de tip poetic și „lumina altora”, care denumește cunoașterea paradisiacă de tip științific. Celor două metafore li

se asociază serii de verbe care exprimă efectele lor. Cunoașterea luciferică este asociată cu „nu strivesc”, „nu ucid”, „nu sugrum”, „îmbogățesc”, „sporesc”, „iubesc”, sugerând astfel protejarea și amplificarea tainelor universului. „Lumina altora” este asociată cu verbe care exprimă distrugerea: „strivește”, „ucide”, „sugrumă”, „micșorează”, „nu îmbogățește”, „nu iubește”:
„Lumina altora
sugrumă vraja nepătrunsului ascuns
în adâncimi de întuneric (...)”. Universul misterios ce trebuie ocrotit pentru a i se păstra frumusețea și echilibrul este

sugerat prin metafore revelatorii: „taină”, „nepătrunsul ascuns”, „adâncimi de întuneric”,

„întunecata zare”, „ne-nțelesuri și mai mari”.

# data[].attributes.body
A doua secvență a poeziei cuprinde o comparație amplă între lumina lunii și
cunoașterea luciferică. La fel cum lumina lunii lasă să se zărească numai conturul obiectelor, la fel și cunoașterea poetică pătrunde tainele universului oferind multiple căi de revelare a misterului.
Epitetele în inversiune „largi fiori de sfânt mister” sugerează sacralitatea misterului, dar și extazul poetului în fața

revelării tainelor.
Plasticizarea ideii se realizează prin elementele imaginarului poetic specifice lui Blaga: „lumină, taină, zare, noapte, fior, lună.” Motivul luminii și cel al misterului sunt elemente de recurență.

# data[].attributes.body
Finalul poeziei are rol de concluzie exprimând ideea că protejarea și cunoașterea misterelor existenței este posibilă numai prin iubire:
„căci eu iubesc
și flori, și ochi, și buze și morminte.”

# data[].attributes.body
Purtăm fără lacrimi
o boală în strune
şi mergem de-a pururi
spre soare-apune.

Ni-e sufletul spadă
de foc stinsă-n teacă.
Ah iarăşi şi iarăşi
cuvintele seacă.

Vânt veşnic răsună
prin cetini de zadă.
Purces-am în lume
pe punţi de baladă.

Străbatem amurguri
cu crini albi în gură.
Închidem în noi un
sfârşit sub armură.

Purtăm fără lacrimi
o boală în strune
şi mergem de-a pururi
spre soare-apune.

Răni ducem - izvoare -
deschise subt haină.
Sporim nesfârşirea
c-un cântec, c-o taină.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/lWiaeTdLU-8

# data[].attributes.body
Publicată mai întâi în revista „Gândirea” din ianuarie-februarie 1930, poezia ,,Cântăreți bolnavi” de Lucian Blaga a fost retipărită în „Cronicarul” din septembrie același an și a fost inclusă în volumul ,,La cumpăna apelor”, 1933.
Este o expresie a tristeții metafizice ce cuprinde treptat universul poetic blagian, ajuns la o culme, o ,,cumpănă" a echilibrului, a armoniei sale, după care urmează declinul, destrămarea.
Sub aparența melodic-facilă, substratul aduce sensuri de dincolo de poezia intimistă.

# data[].attributes.body
„Poezia reprezintă un cântec care își păstrează și aici funcția de retotalizare a lumii destrămate, dar nu în sensul planificării ei, al refacerii <<corolei de minuni>>, ci, dimpotrivă, al deschiderii spre o perspectivă escatologică (perspectivă religioasă referitoare
la soarta finală a lumii și a omului), ce anulează individualitatea lucrurilor în moarte, pregătindu-se, poate, pentru un nou început” (Ion Pop, Lucian Blaga – universul liric).

# data[].attributes.body
Prima strofă se repetă ca un avertisment, devenind penultima, pecetluind destinul unei lumi aflate în pragul apusului. Fenomenul crepuscular inevitabil deschide însă, pentru poet, noi izvoare de cunoaștere, de cântec și de mister, accentuate într-o suferință lirică ce nu se mai termină:
„Răni ducem - izvoare -
deschise subt haină.
Sporim nesfârșirea
C-un cântec, c-o taină.”

# data[].attributes.body
Poezia înfățișează o boală secretă, o maladie a întregii firi, care pătrunde în lume, își lasă semne crepusculare, mistuie ființele și lucrurile, pătrunde în suflete, afectează acuitatea simțirii lirice și atinge însuși cuvântul, aflat într-o îndepărtare tot mai mare de forță creației inițiale:
„Ni-e sufletul spadă
de foc stinsă-n teacă.
Ah iarăși și iarăși
cuvintele seacă.” , eul liric receptând fiorul adânc al stingerii.
Poeții, sesizând declinul lumii, semnele apusului, devin „cântăreți bolnavi”, receptacule ale unui morb universal:
„Purtam fară lacrimi
o boală în strune
și mergem de-a pururi
spre soare apune”.
Asemenea arhanghelilor bolnavi din „Paradis în destrămare”, sufletul, arma de luptă a poetului, de expansiune lirică, este, în formulare metaforică, „spada de foc stinsă în teacă”.
Deopotrivă dezorganizării topografiei sacre din poezia amintită, cuvântul originar, creator de lume, își pierde puterea, seacă.
Peste lume se întinde un „vânt veșnic” care îi plânge stingerea „prin cetini de zadă”.
Ființa poetului, a poeților aici, ceață pribeagă, înstrăinată tot mai mult de propria lume, se eterizează, devine punte către transcendență, dualitate de mit și real: „Purces-am în lume
pe punți de baladă”.
Poeții formează în amurg cohorte pribege, purtând încă simbolurile puritățîi, alterate însă de semnele sfârșitului, ajuns și în suflet, „sub armură”:
„Străbatem amurguri
cu crini albi în gură
închidem în noi un
sfârșit sub armură.”

# data[].attributes.body
Poezia excelează în exprimarea condiției poetului aflat în miezul unei lumi pornite către declin, oglinda tulburată a semnelor de stingere a acesteia.
E un registru liric al extincției agonice, deslușite într-un câmp semantic al suferinței: „lacrimi”, „boală”, „răni”, trepte ale înscrierii eului liric într-un spațiu maladiv profund.
Însuși sensul coborâtor al privirii, al mersului spre „soare-apune” se înscrie pe o pantă a declinului ireversibil.
Cântărețul e o imagine-ecou a ipostazei orfice a Poetului, al cărui vers e însuflețit de coarda lirei:
„Purtam fară lacrimi
o boală în strune
și mergem de-a pururi
spre soare-apune”.
El trăiește, totodată, sentimentul dureros al interdicției și al neputinței de a ajunge la zeu prin cântecul său. Universul îi închide căile și accesul la divin rămâne o continuă neimpăcare.
Deus absconditus e o imagine pe care poetul o va relua, pe care și poezia argheziană o transfigurează în Psalmi.

Deus absconditus (expresie latină care înseamnă „dumnezeu ascuns”, din verbul abscondere, „a ascunde”) este un concept al teologiei creștine care se referă la imposibilitatea cunoașterii esenței lui Dumnezeu prin rațiunea umană.

# data[].attributes.body
Însemnele poetului ca ființă interiorizată și punctul cardinal sufletesc -metaforă a stingerii– sunt repere ale intensității combustiei interioare:
„Ni-e sufletul spadă
de foc stinsă-n teacă”.
Arderea – pasiune și rebeliune, revoltă și cenzură a rațiunii – definește identitatea „cântărețului” atins de o boală neștiută.
Tânăr, poetul e în armonie cu lumea, întocmai ca fericitul visător din Oda lui Eminescu: „Vânt veșnic răsună
prin cetini de zadă…”
Început și sfârșit sunt însemne ale atracției absolutului și morții: „soare-apune”, „amurguri”, „spadă stinsă”, „sfârșit” devin corespondențe ale vântului veșnic, punților de baladă, crinilor albi, armurii, izvoarelor, cântecului, tainei.
Semnele entuziasmului și luminii se lasă contaminate de moarte și boală. „Cântecul devine expresia „bolii” făpturii aflate în preajma sfârșitului.”

# data[].attributes.body
Adam și Eva combină strălucit semnificația devoțională cu eleganța și invenția pictorială. Scena este stabilit într-o pădure de compensare în cazul în care Eva stă în fața Copac de cunoștințe, prins în actul de predare un măr la un Adam derutat. Împletesc în ramurile copacului de deasupra, șarpele privește în timp ce Adam cedează ispitei. O menajerie bogată de păsări și animale - un cerb, un spate, o oaie, un leu, un mistreț și un cal, și potârnichi și o barză  - completează această viziune seducătoare a Paradisului. Pe trunchiul copacului se află data de 1526 și șarpele cu aripi de liliac care a făcut parte din stema lui Cranach. Pictura este admirată în special pentru tratarea figurii umane și pentru profunzimea de detalii bine pictate, inclusiv animale și vegetație. Cranach se bucură de captarea detaliilor.

# data[].attributes.body
Ceru devine întunecat semnificând apropierea ispitei, a răului, semnele premonitorii ale izgonirii, mânia lui Dumnezeu.
Șarpele se întinde către Eva fiindcă dorește să o ademenească în jocul lui, dorește să o ispitească.
Bărbatul este plasat în partea dreaptă a copacului. Sintagma ,,la dreapta Tatălui” sugerează importanța mai mare a bărbatului în raport cu femeia în imaginarul medieval.
În spatele bărbatului animalele par nevinovate, înfrânte. Cerbul a cărui coarne simbolizează voința; mielul ce simbolizează umilința, spaima și sfiala.
Pentru a ascunde nuditatea cuplului artistul a pictat frunze de vită de vie. El nu dorea să șocheze, ofenseze oamenii din epoca sa.
Copacul este un măr, chiar dacă Biblia nu precizează ce specie este. Tradiția datează din epoca în care în biserica occidentală se vorbea latina. În limba latină ,,mărul” și ,,roșul” se numeau malum.
Pomul este în centrul tabloului pentru că textul biblic îl păstrează în mijlocul grădinii paradisului.
Culoarea părului roșcat. În secolul al XVI-lea în Europa această culoare simbolizează culoarea diavolului.
Eva este plasată în stânga copacului. Ea îl privește pe Adam într-un mod promițător și convingător și îi întinde mărul din care a gustat deja.
În spatele femeii animalele par triste , dar în același timp par și speriate.

# data[].attributes.body
Sub aspect prozodic, „Cântăreți bolnavi” se caracterizează printr-o maximă concentrare a limbajului, metaforele fiind relevante, puncte de conexiune între eul liric și semnele unui univers aflat în destrămare, poezia neavând propriu-zis imagini reprezentabile spațio-temporal, cât mai ales simboluri ce concentrează multiple semnificații ale bolii de care suferă întreaga fire.
Măsura scurtă a versului, de numai șase silabe, conferă o mai mare precizie mesajului liric, iar rima, instituită numai între versurile doi și patru, marchează existența versurilor lungi, de douăsprezece silabe, alcătuite din două hemistihuri, cu cezură la mijloc (după primul și al treilea vers), o astfel de întregire a măsurii metrice sugerând mai pregnant rătăcirea fară capăt prin lume a poeților pribegi, atinși de maladia ce se revarsă peste fire.
Versul cantabil, ritmica și succesiunea rimelor nu sunt departe de sensul orfic al Poeziei, încât mitul creat aici se așează în prelungirea celui arhetipal.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/b8YoFNH6y_k

# data[].attributes.body
Portarul înaripat mai ţine întins
un cotor de spadă fără de flăcări.
Nu se luptă cu nimeni,
dar se simte învins.
Pretudindeni pe pajişti şi pe ogor
serafimi cu păr nins
însetează după adevăr,
dar apele din fântâni
refuză găleţile lor.
Arând fără îndemn
cu pluguri de lemn,
arhanghelii se plâng
de greutatea aripelor.
Trece printre sori vecini
porumbelul sfântului duh,
cu pliscul stinge cele din urmă lumini.
Noaptea îngeri goi
zgribulind se culcă în fân:
vai mie, vai ţie,
păianjeni mulţi au umplut apa vie,
odată vor putrezi şi îngerii sub glie,
ţărâna va seca poveştile
din trupul trist.

# data[].attributes.body
Nu-mi presimţi?

Nu-mi presimţi tu nebunia când auzi
cum murmură viaţa-n mine
ca un izvor
năvalnic într-o peşteră răsunătoare?

Nu-mi presimţi văpaia când în braţe
îmi tremuri ca un picur
de roua-îmbrăţişat
de raze de lumină?

Nu-mi presimţi iubirea când privesc
cu patima-n prăpastia din tine
şi-ţi zic:
O, niciodata n-am vazut pe Dumnezeu
mai mare!?

# data[].attributes.headline
Interpretare- Laura Crăciun (Teatrul de Nord Constanța)

# data[].attributes.subject
Interpretare- Laura Crăciun (Teatrul de Nord Constanța)

# data[].attributes.attachment_link.title
PARADIS ÎN DESTRĂMARE de Lucian Blaga, #pescenaBACului

# data[].attributes.body
Copilo, pune-ţi mânile pe genunchii mei.
Eu cred că veşnicia s-a născut la sat.
Aici orice gând e mai încet,
şi inima-ţi zvâcneşte mai rar,
ca şi cum nu ţi-ar bate în piept,
ci adânc în pământ undeva.
Aici se vindecă setea de mântuire
şi dacă ţi-ai sângerat picioarele
te aşezi pe un podmol de lut.

Uite, e seară.
Sufletul satului fâlfâie pe lângă noi,
ca un miros sfios de iarbă tăiată,
ca o cădere de fum din streşini de paie,
ca un joc de iezi pe morminte înalte.

# data[].attributes.body
Poezia "Sufletul satului", face parte din volumul "În marea trecere", apărut în 1924, la Editura "Radio" Cluj. În această poezie, ni se dezvăluie că, în mijlocul resemnării și al sfâșierilor lăuntrice este descoperită totuși o realitate în stare să satisfacă exigențele spiritului: cosmosul expresionist este refăcut de Blaga în spațiul satului românesc. Cu mult înainte de a elogia conștient universul autohton axându-se pe convingeri filozofice , poetul îl descoperă mai întâi ca realitate sufletească, materializată într-o anumită atmosferă ("sufletul satului"), bine-cunoscută încă din copilărie. El aspiră acum către regăsirea eului colectiv si mitic si către abolirea celui real, pentru a se vindeca de înstrăinare.
Tema poeziei o constituie nostalgia după toposul mitic al satului, locul în care omul își poate regăsi puritatea.
Titlul conține sugestia unui "suflet" pe care îl are satul, entitate metafizică prezentă în straturile lui arhaice si care "vine" ca un "duh" spre vremurile noastre.

# data[].attributes.body
Poezia ,,Paradis in destrămare”; de Lucian Blaga este inclusă în volumul ,,Lauda
somnului” apărut în 1929 și valorifică mitul biblic, conform căruia Dumnezeu a pus
heruvimii cu săbii de foc să păzească pomul vieții de cei care ar fi tentați să culeagă
fructul păcatului: ,,Si izgonind pe Adam, l-a așezat în preajma raiului celui din Eden si a
pus heruvimi și sabie de flăcări vâlvâitoare să păzească drumul spre pomul vieții”;
(Facerea, 3,24).

# data[].attributes.body
În sens conotativ, titlul este alcătuit dintr-un substantiv comun ,,paradis” și un adjectiv substantival ,, destrămare”, însoțit de prepoziția simplă ,,în”.
În sens denotativ, cuvântul ,,Paradis” semnifică Universul încărcat de mistere, care este
într-un proces de ,,destrămare” din cauza lumii care și-a pierdut sacralitatea, titlul ,,Paradis în destrămare”; fiind o metaforă revelatorie care semnifică semnalul de alarmă
prin care Blaga avertizează omenirea că veacul se află în declin și merge spre pieire.

# data[].attributes.body
Tema poeziei ,,Paradis în destrămare” o constituie viziunea apocaliptică a
universului aflat în pericolul de a pieri, din cauza lumii care și-a pierdut sacralitatea. Ideea
este ilustrată de starea de istovire și sentimentul de singurătate a eului poetic, aflat sub
un cer în care Dumnezeu nu mai există, nu mai vrea sa apere o lume desacralizată.

# data[].attributes.body
Eul liric se simte fragmentat, înstrăinat și izolat de universul căruia îi aparține. Spre deosebire de primele două volume în care eul tindea spre o contopire cu universul, acum eul acesta înregistrează o „boală fără nume”, care tulbură ți amenință ordinea primară a cosmosului. Eul stihial este substituit de eul interogativ (Ion Pop – Lucian Blaga – universul liric), problematizator, care trăiește conștiința păcatului, a culpei, pentru că are sentimentul că el însuși este sursa răului, a dezrădăcinării de toposul mitic, spre care va aspira în viitoarele volume. Pentru acest eu interogativ universul nu mai este o unitate, o „corolă de minuni a lumii”, ci un „paradis în destrămare”, o lume care intră în declin deoarece i-au murit miturile. Poetul trăiește drama omului modern care și-a anulat condiția edenică și trăiește sentimentul solitudinii cosmice, al necomunicării cu fondul vital absolut al universului.

# data[].attributes.body
Discursul liric se constituie într-un tot unitar, în care se desprind două valori ale semnificațiilor lirico-filozofice: o variantă care grupează elementele paradisiacului prin cuvinte din același câmp semantic: "portarul înaripat", "serafimi", "arhangheli", "porumbelul Sfântului Duh", "îngeri", "apa vie" și cealaltă care concentrează elementele ce demitizează, ducând la destrămarea Paradisului: "cotorul de spadă fără de flăcări", "părul nins", "îngerii goi zgribulind", "greutatea aripelor".
Portarul care păzește poarta Raiului "mai ține întins/ un cotor de spadă", care nu mai are flăcări, așadar nu mai poate apăra sacralitatea, iar poetul, semnificat prin portar, se simte învins fără luptă. În următoarele versuri, poetul prezintă cel mai dramatic aspect al morții universale: disoluția sacrului prin căderea lui în profan. Sacrul este reprezentat prin metafora îngerilor „cu părul nins”, atinși de aripa bătrâneții şi integrați în „marea trecere” spre moarte, ca şi oamenii. Alungați din Rai de iminenta prăbușire a acestuia, ei ajung în spațiul profan („pe pajişti şi pe ogor”). Căzuți pretutindeni, ei ar putea reprezenta prăbușirea în condiția umană, dacă Duhul Sfânt n-ar stinge „cele din urmă lumini” aducând Noaptea universală. Descinși în timpul profan, îngerii „însetează” după adevărul ultim, echivalent cu viaţa. În acest spațiu, îngerii care ară „fără îndemn” cu plugurile lor de lemn, exprimă oboseala existențială a celor care împărtășesc destinul lui Adam.
Îngerii „goi” şi zgribuliți vor fi cuprinși de frigul Neființei, ceea ce va însemna moartea sacrului. În final, îngerii vor putrezi „sub glie”, lăsând loc Nimicului. Despuiată de fiorul sfințeniei, prin pierderea miturilor, lumea se va întoarce în deșertăciunea țărânii.
Locul părăsit este sugerat de păianjenii care au otrăvit "apa vie", ca simbol al vieții, iar sfârșitul lumii e prevestit într-un mod tragic, întrucât nu va mai exista nici un fel de speranță, "țărâna va seca poveștile", ceea ce înseamnă moarte spirituală, dacă dispar si poveștile. Motivul fântânii sugerează cunoașterea și un îndemn spre cunoaștere, pe care eul poetic îl adresează oamenilor, dar aceștia refuză să se îndrepte spre o încărcătură spirituală sacră, de aceea Paradisul este pe cale de a se destrăma.
Limbajul poetic este asemănător cu stilul pastoralei cărturărești din secolul al XVIII-lea, Blaga dând cuvintelor care denumesc noțiuni concrete un sens spiritualizat.
Poezia este alcătuită dintr-o varietate de metafore revelatorii, cu semnificații profund filozofice: "Nu se lupta cu nimeni,/ dar se simte învins" sugerează singurătatea și neputința poetului în lumea desacralizată, "paradis în destrămare" semnifică pericolul pieirii universului fascinant prin misterele care n-ar trebui tulburate. Invocația retoricii "vai mie, vai ție" exprimă disperarea neputinței poetului de a "salva" spiritual omenirea.
Dramatismul poeziei este cutremurător prin semnalul de alarma pe care Lucian Blaga îl trage privitor la posibila dispariție a lumii, care, odată cu trecerea timpului se desacralizează.

# data[].attributes.body
Paradisul-imaginea unei grădini lipsite de primejdii,  care a fost destinată oamenilor primordiali fără de păcat.
,,Cotor de spadă fără de flăcări”-simbolizează moartea focului etern
Apa din fântâni- simbol al eternității, ,,mumă”
Fântâna- fântâna vieții este asociată cu sângele și apa ce au țâșnit din rana lui Iisus și pe care Iosif le-ar fi strâns în sântul Graal; simbolismul fântânii mai este cel al purificării, al cunoașterii
,,Refuză gălețile lor”- semn al pierderii capacității genetice: este ,, apa vie” umplută de ,,păianjeni mulți”, saturată de Răul universal
,,Pluguri de lemn”- lemnul și ferul plugului simbolizează unire întru Christos a celor două naturi; simbol al creației și al crucii; simbolizează strădania scriitorului
Aripi-în Biblie, ele sânt constant un simbol constant al spiritualizării făpturilor care le dețin ; sufletul are aripi de porumbel
Porumbelul - Duhul Sfânt care a generat conceptele, textele sacre nu mai dă lumină, ci le stinge și pe cele existente : ,,Trece printre sori vecini/
porumbelul sfântului duh,
cu pliscul stinge cele din urmă lumini.” la ea odată cu apariția soarelui.
Noaptea- noapte dispar granițele dintre lumea reală și cea a misterelor, dintre tărâmul vieții și cel al morții ; ființa trăiește experiențe capitale, se manifestă demonic sau capătă forță să se înalțe la ceruri
Îngerii- ființe intermediare între Dumnezeu și lume; ei sunt ajutoarele Lui
Păianjenul- simbol ca semn al pustiirii universale; simbol al abandonului și al singurătății; un

# data[].attributes.body
1. ,,Sete de lumină – fugă de lumină, sete de tăcere – aspirație la cuvânt, tendințe ambivalente ce constituie mareele, fluxul și refluxul acestui univers poetic.” (Nicolae Balotă, Lucian Blaga, poet orfic)

2. ,, ...Din contactul liber al simțurilor cu natura, găsim în poezia lui Lucian Blaga nu numai o impresie de prospețime, ci și un fel de bucurie de a trăi, un optimism și chiar un fel de frenezie aparentă, nietzscheană, cu răsuflarea scurtă, limitată la senzație sau sprijinită pe considerații pur intelectuale... ” (Eugen Lovinescu, Istoria literaturii române contemporane)

3. ,,Lirism gnoseologic, lirismul lui Blaga se constituie din aspirația spiritului sau la cunoașterea totală." (Vladimir Streinu).

4. ,,apocalips blând și rustic” (Călinescu)

# data[].attributes.body
Lucian Blaga e mut ca o lebădă.
În patria sa
zăpada făpturii ține loc de cuvânt.
Sufletul lui e în căutare,
în mută, seculară căutare,
de totdeauna,
și până la cele din urmă hotare.
El caută apa din care bea curcubeul.
El caută apa
din care curcubeul
își bea frumusețea și neființa.

Comparația din primul vers: „Lucian Blaga e mut ca o lebădă”, ne trimite cu gândul la cântecul lebedei "înainte de moarte, deci la motivul marii treceri. Imaginea lebedei pe apă, apa fiind simbol al vieții, este o exprimare metaforică a ideii că viața toată este, pentru Blaga, o lungă alunecare spre moarte, o „mare trecere” prin „lumină” (viață).

În versurile: „În patria sa / zăpada făpturii ține loc de cuvânt”, universul său spiritual este numit metaforic „patria sa”, în care, nu cuvântul, logosul, este cel ce exprimă adevăruri, ci „zăpada făpturii”, umbra albă, eternă - spiritul prin care este posibilă relaționarea cu transcendentul. Versurile următoare întăresc această idee: „Sufletul lui e în căutare / în mută, seculară căutare / de totdeauna / și până la cele din urmă hotare” - sufleul său, nemuritor, se află "într-o „seculară” căutare a celor mai îndepărtate hotare ale universului de dincolo de „cezura transcendentă” trasată de Marele Anonim (Dumnezeu).

A doua strofă luminează dintr-un alt unghi titlul și comparația din primul vers. O nouă înlănţuire de metafore dezvăluie ideea că poetul este în căutarea vieţii eterne: „ El caută apa, / din care curcubeul / își bea frumuseţea și nefiinţa” - viața din cer, unde apare curcubeul după ploaie, viața de dincolo de moarte - o viaţă frumoasă, precum culorile curcubeului și eternă, dincolo de ființă, în ”neființă”. Verbul „a căuta” exprimă atitudinea lirică fundamentală evidențiată prin repetiție. A căuta înseamnă a investiga, a interoga tainele, misterul, lumea, "înseamnă a explica prin poezie viața, frumosul.
Tema poeziei este trăirea internă, creația și soarta omului de geniu. Poezia ”Autoportret” este o artă poetică în care poetul-filozof explică propria formă de cunoaștere, propriile aspirații - un „autoportret” spiritual.

# data[].attributes.body
Poezia „Nu-mi presimți?” a apărut în anul 1919 in volumul „Poemele luminii”. În această opera blagiană tristețea însăși este extinsă asupra universului intreg. Lumea e un miracol întrucât este mister pentru că se află în prelungirea transcendentului. Conștiința e un astru al tainelor universului. Iubirea are fiorii de lumină ai lunii tremurătoare în feeria nopții. Fiorul, vibrația iubirii, este o armonie subtilă prin care se produce comunicarea eu-lume. Eul și lumea se întrepătrund. Cunoașterea rațională, profană, distruge fumusețea, inefabilul.
Raportul dintre eu și lume este exprimat în mod diferit de la un volum la altul: de la elanurile vitaliste ale eului „dezmărginit”, la tragica neliniște a „marii treceri”, de la oboseala existențială la împăcarea cu lumea.  Critica litarară a vorbit despre un „eu stihial”: viața murmură în el „ca un izvor năvalnic/într-o peșteră răsunătoare”.

# data[].attributes.body
Alfred Gockel

Acest tablou reprezentativ poeziei „Nu-mi presimți?” ilustrează doi îndrăgostiți care își unesc trupurile într-o îmbrățișare eternă, în același timp contopindu-se intr-o singură persoană. Paleta de culori folosită de artist sugerează flacăra pasiunii celor doi îndrăgostiți.

# data[].attributes.body
Aşa-mi spuneam încă ieri, mereu:
amintire e numai - a unui ceas
care-a fost -
orice vis pentru mâne.
Lângă tine nici o lumină, nici o stea, nici un zeu
nu rămâne.

Uită Arcadia! Ceasul ce nu vrea să bată, nerotunjitul,
neîmplinitul, să-l uiţi.
Cu ceaţa ta spicele n-au legământ,
la curtea ta nu se umplu ulcioarele,
până la tine de-abia străbate cuvânt
din patria
unde domn este soarele.
Basmul e totdeauna la alţii,
minunea aiurea şi astrul în larguri.
În preajma ta - nu!
în imperiul negurii - tu
cufundă-te
şi-adună-te-n praguri.
Sub zarea joasă şi fără păţanii
cu jalea pe umeri perindă-se anii.

Aşa-mi spuneam încă ieri, mereu,
călcând în ţărână peste o floare,
sau peste umbra surprinsă
a vreunui zeu,
ce calea-mi aţine, dar nu rămâne.

Încă ieri, numai ieri, doar ieri
mă apăram cu frică
de zodia nouă ce se ridică.

Şi azi, dintr-o dată, neaşteptat, acest răsărit.
Ce cântec nemăsurat!
Ca unui orb vindecat
lumea-n lumină mi s-a lărgit.
Puterile mişcă-n zenit.
Deschid porţile: Timp neumblat,
bine-ai venit,
bine-ai venit!

# data[].attributes.body
Poezia „Schimbarea zodiei” a apărut în anul 1943 în volumul „Nebănuitele trepte”. Această poezie exprimă în chip mai direct programatic voința de „schimbare a zodiei” sale lirice, în sensul depășirii stărilor de criză spirituală precedente și al refacerii relației fericite cu Totul cosmic.  Motive ca înflorirea, buna vestire,

nașterea, anunță „schimbarea zodiei” înseninarea lirismului blagian.

Dacă în multe poeme mai vechea tematică a „tristeții metafizice” nu și-a pierdut din vigoare, nu mai puține sunt cele în care întoarcerea spre satul arhaic românesc și peisajul autohton  constituie motive de înseninare și reechilibrare spirituală.  Pentru raportarea la scrisul poetului de până acum, aceasta din urmă este, desigur, cea mai edificatoare, întrucât rezumă, într-o primă instanță, itinerarul vizionar al „tristeții metafizice”. Ciclurile postume reprezintă etapa reconcilierii senine cu sine și cu lumea: „Și azi, dintr-o dată, neașteptat, acest răsărit./Ce cântec nemăsurat!/Ca unui orb vindecat/lumea-n lumină mi s-a lărgit.”

# data[].attributes.body
https://ro.wikipedia.org/wiki/Lucian_Blaga

https://www.poezie.ro/index.php/poetry/127617/Autoportret

https://1md.online/versuri/comentariu/blaga-autoportret

https://www.youtube.com/watch?v=b8YoFNH6y_k&t=3s

# data[].attributes.body
La orizont-departe-fulgere fără glas
zvâcnesc din când în cand
ca nişte lungi picioare de păianjen-smulse
din trupul care le purta.

Dogoare.

Pământu-ntreg e numai lan de grâu
şi cantec de lăcuste.

În soare spicele îşi țin la sân grăunţele
ca nişte prunci ce sug.
Iar timpul îşi întinde leneş clipele
şi aţipeşte între flori de mac.
La ureche-i ţârâie un greier.

# data[].attributes.body
Pastelul "Vară" face parte din al doilea volum de poezii - "Pașii profetului" [1921] - în care Blaga ilustrează o posibilă fericire a omului în spațiul rustic, natura fiind o permanentă sursă de încântare și bucurie interioară. Poezia "Vară" nu este un pastel prin care sa fie descris un peisaj din natură, în genul celor create de Alecsandri sau Coșbuc, pentru Lucian Blaga natura înconjurătoare este numai un punct de plecare pentru meditație, pentru cugetare.

Titlul semnifică anotimpul descris în această poezie, exprimat prin substantivul nearticulat "vară", care sugerează un spațiu nelimitat și un timp încremenit în arșița dogoritoare.

# data[].attributes.body
https://liceunet.ro/lucian-blaga/izvorul-noptii/semnificatia-versurilor
https://www.scribd.com/doc/113586901/Metafora-luminii-in-lirica-blagiană
https://octavianpaun.blogspot.com/2016/05/lumina-de-lucian-blagacomentariu-de.html?m=1
https://liceunet.ro/lucian-blaga/lumina

# data[].attributes.body
https://www.academia.edu/10069707/Eu_nu_strivesc_corola_de_minuni_a_lumii_Comentariu_Bac

https://i.gr-assets.com/images/S/compressed.photo.goodreads.com/books/1316610875l/5333076.jpg

https://i.gr-assets.com/images/S/compressed.photo.goodreads.com/books/1387565302l/9033087.jpg

https://www.scrierile.com/referate/Lucian-Blaga/Cantareti-bolnavi-re-rom.php

https://referatenoi.ro/referat-despre-poezia-cantareti-bolnavi-scrisa-de-lucian-blaga/

https://images.saatchiart.com/saatchi/1145163/art/5548433/4618245-AYPCJYUR-7.jpg

https://media.fuzia.com/assets/uploads/images/co_brand_1/article/2020/ddb890e617714011c1e46cbdf25fae3b1-KFoLIgrgspTPCpbz.jpg

https://cdn2.oceansbridge.com/2019/05/25003014/Church-Graveyard-Benjamin-Haughton-Oil-Painting-1.jpg

https://www.tablouri-de-vis.ro/userfiles/1/tablouri/pix_big/tablouri_de_primavara_eduard_sandu_camp_cu_flori_si_nori_e.s._2017.jpg

https://www.tablouri-de-vis.ro/userfiles/1/tablouri/pix_big/tablouri_cu_flori_berar_elena_crini_imperiali_albi.jpg

https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/3/3c/Holbein_crucifix.JPG

https://images.fineartamerica.com/images-medium-large-5/sunset-field-em-shafer.jpg

# data[].attributes.body
Cuvântul-cheie, ,,dogoare", nearticulat pentru a accentua mai expresiv intensitatea căldurii, precum și detaliile despre ivirea "la orizont", în depărtarea cea mai întinsă pe care o poate cuprinde privirea, a unor ,,fulgere fără glas" ce ,,zvâcnesc" ritmic sugerează tabloul static și arzător al zilelor de vară.
Formează singur un vers care este marcat prin izolare, constituindu-se într-o strofă. ,,Dogoare" este principala caracteristică a anotimpului static, de nemișcare, sugerând și starea spirituală a eului liric, arșița din sufletul său.

# data[].attributes.body
Paradis în destrămare - versuri Lucian Blaga | Versuri.ro

Lucian Blaga - PARADIS ÎN DESTRĂMARE - Comentariu literar / Eseu / Analiză (1md.online)

https://manuale.edu.ro/manuale/Clasa%20a%20XII-a/Limba%20si%20literatura%20romana/Niculescu/A341.pdf

https://referat.clopotel.ro/Lucian_Blaga___Paradis_in_destramare-12569.html

http://parfumulteilor.blogspot.com/2010/08/lucian-blaga-paradis-in-destramare.html

25222159_Dictionar_de_Motive_Si_Simbolur.pdf

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Adam_and_Eve_(UK_CIA_P-1947-LF-77).jpg

materiale de curs