# data[].attributes.headline
סיפור הכרותם של סבי וסבתי מצד אמא 

# data[].attributes.subject
סיפור הכרותם של סבי וסבתי מצד אמא 

# data[].attributes.body
כשנה לאחר בואו לקיבוץ גדות נשלח ע"י המשק להדרכה בת שנתיים בתנועת הנוער "המחנות העולים" בהרצליה. אימי גם באה להדריך במקום והמפגש הסתיים בחתונה.
סבי עסק במשך השנים בפעילות ציבורית ענפה בתנועת הנוער, בתק"ם מילא מספר נכבד של תפקידים שהאחרון שבהם מרכז את נוער נע"לה מרוסיה. כמו כן שימש כשליח הסוכנות  בחו"ל במספר תפקידים.
סבי , למרות שלא נולד בקיבוץ , קיבוצניק בנשמתו והאמין כל חייו ברעיון הקיבוצי. המשבר שפקד את התנועה הקיבוצית ואת קיבוצו בפרט, גרם לו לעגמת נפש גדולה. הוא שתרם כל חייו לקיבוץ פתאום נאלץ לחיות עם רעיון אותו הובילו החברה הצעירים והקושי היה גדול.

# data[].attributes.headline
סיפור הכרותם של סבי וסבתי מצד אבא 

# data[].attributes.subject
סיפור הכרותם של סבי וסבתי מצד אבא 

# data[].attributes.body
סבא יאיר גולדמן:
סבא נולד בשנת 1937 בכפר סבא בזמן תקופת המאורעות שהתחוללו בארץ. את כל חייו סבא חי בקיבוץ.  סבא מספר שהחיים בקיבוץ הישן היו טובים והיו המון פעילויות את רוב הזמן הוא בילה בבתי הילדים.

בית הספר היה בקיבוץ וסבא מספר שבטקס פתיחת הלימודים הוא קיבל עיפרון ומחק, הוא אהב ללמוד את המקצועות גיאוגרפיה, תנ"ך, מוסיקה וספורט. לאחר הלימודים היה הולך לעבוד בענפי הקיבוץ ובנוער העובד.

לכבוד בר המצווה הוא קיבל שעון.

במלחמת השחרור סבי היה בן 11 והיה צורך בפינו הילדים מהקיבוץ, הם התחלקו ל-2 קבוצות סבי היה בקבוצה שהייתה בגליל ים הם שהו שם כחצי שנה ללא ההורים שנשארו בקיבוץ.

סבא מספר:

"כאשר פינו אותנו בשל הפגזות על הקיבוץ אבי בא להודיע שצריך לעזוב את הבניין כאשר יצאנו מהבניין נתקע לי בול עץ עם מסמר ברגל ובגלל הפחד המשכתי לרוץ עם בול העץ תקוע לי ברגל כי לא הרגשתי את הכאב "

כשהיה בצבא שירת בתותחנים כשנתיים וחצי, הוא השתתף במלחמת יום כיפור וששת הימים. לאחר הצבא טייל באירופה.

"כילד ההייתי במקהלת הקיבוץ והשתתפנו בתחרויות באזור, גם ניגנתי בתזמורת כלי נשיפה שגם היא הייתה בקיבוץ וכל חג ההינו מנגנים "

כיום סבא בן 79 ועובד בגינה שלו.
סבתא מאירה (מיטלסבך) גולדמן:
סבתא נולדה ב 1.3.1942 בקיבוץ מחניים וגדלה שם.

בגיל 11 עברו לקיבוץ גבת, סבתא מספרת שהיא השתלבה טוב גם בגלל שהגיעו לשם עוד כמה ילדים ממחניים.

התחתנה עם ישראל בגיל 18 ואז נולדה אורלי, כשאורלי הייתה בת 3 חודשים הם עברו לקיבוץ רמת הכובש ואז נולד אופיר, מאוחר יותר סבתא התגרשה מישראל  והתחתנה עם סבא יאיר, נולדו להם 3 ילדים, יריב, אבא ורננה. במשך השנים סבתא הייתה אקונומית, מטפלת של ילדים קטנים וגדולים עבדה במטבח ובחדר החולים. ב1975 שלחו את סבתא ללמוד סיעוד בבית חולים לוונשטין, כשחזרה הייתה אחראית על חדרי החולים בקיבוץ. לאחר מכן סבתא למדה קוסמטיקה  ומאז ועד היום היא קוסמטיקאית בקיבוץ.

סבתא מספרת: "כשהייתי בקיבוץ אייל אורלי כל הזמן הייתה חולה והשומרת לילה הייתה קוראת לי והייתי הולכת אליה בלילה ויום אחד כשחזרתי שכבו על המרפסת 3  תנים ונורא פחדתי ולא ידעתי מה לעשות אז זרקתי עליהם אבנים והם ברחו".

היום סבתא גרה בקיבוץ רמת הכובש ורוב הילדים שלה גרים כאן גם, חוץ מאורלי שגרה בארצות הברית מאיימי. יש לה 14 נכדים, כש-11 מהם גרים בקיבוץ ו3 בארה"ב .

# data[].attributes.headline
אמא - דלית גולדמן (מלכין)

# data[].attributes.subject
אמא - דלית גולדמן (מלכין)

# data[].attributes.body
השם מלכין מגיע מרוסיה ופרושו "הבן של מלכה".
אמא נולדה ב 5 לספטמבר 1971.  בת לרעיה ואביק מלכין ואחות לאופיר.  אמא נולדה בישראל, בעיר חיפה וגדלה בקיבוץ גדות שבגליל העליון.  היא למדה בבי"ס היסודי שבגדות ואת כיתה ז' עשתה בחטיבה-תיכון "הר וגיא" שבקיבוץ דפנה.  בכיתות ח'-י' למדה בניו-יורק, בבי"ס על שם ג'ון קנדי, במסגרת שליחות של ההורים ולאחר מכן חזרה לישראל והמשיכה ללמוד ב"הר וגיא" את כיתות י"א-י"ב.  את התואר הראשון והשני עשתה אמא במגמת פסיכולוגיה וחינוך וכיום היא עובדת בחברת "סיסקו" בתחום הרכש והנסיעות.
אמא גדלה בקיבוץ שבו היה חינוך משותף והלינה היתה בבתי הילדים. אמא מספרת שהם היו נמצאים בבתי הילדים כל הזמן ובשעה ארבע היו הולכים לבקר את ההורים. בשעה תשע ההורים היו מחזירים אותם לבתי הילדים לשנת הלילה. לרוב היו אוכלים ארוחת ערב עם ההורים בבית, למרות שהרבה ילדים אכלו עם ההורים שלהם בחדר האוכל המשותף. עד כיתה ו', היו ההורים מביאים אותם לישון ולאחר ההשכבה משאירים את הילדים לבד. במשך הלילה היו שומרות לילה, שהיו מסתובבות בין בתי הילדים ואם היה צריך משהו הילדים היו קוראים להם לבוא. כשסבתא שלי הייתה שומרת לילה, היו פעמים שאמא הצטרפה אליה למשך הלילה והן היו מכינות ארוחות נהדרות והולכות לבקר את התינוקות בבית התינוקות.
אמא גם מספרת שכמעט כל אחר-הצהריים הם היו משחקים בחוץ – משחקים כמו הקפות, חבל,גומי,שבע אבנים, תופסת גלגליות ועוד. לא היו טלוויזיות כמעט ובטח לא מחשבים. רוב הפעילות הייתה במשחקי חברה בחוץ או בפנים, חוגים שונים וגם בפעולות שהיו עושים מדריכים מכיתות 'י-י"ב.  למעשה עד סוף כיתה ז' אמא למדה עם עוד 13 ילדים בלבד. כולם גרו בגדות. רק כשעברה לחטיבה, הכיתה גדלה לכ-30 ילדים מישובים נוספים מהאזור.  כאמור בסוף כיתה ז' נסעה אמא עם משפחתה לניו-יורק ולמדה בבי"ס שבו למדו כ-8,000 תלמידים ממש מכל העולם. היא מספרת שזו הייתה חוויה מיוחדת ומעשירה במיוחד שבה לא רק רכשה שפה חדשה, אלא גם הכירה אנשים מתרבויות שונות.   בתוך הבניין היו מעליות ומדרגות נעות ממש כמו בקניון, דבר שנשמע לי מוזר למדי.  מערכת השיעורים שלהם הייתה יומית ולא שבועית – כלומר, במשך חצי שנה למדו את אותם שיעורים יום אחרי יום, ורק לאחר מכן החליפו. במסגרת אותה שליחות היא ומשפחתה טיילו הרבה – בכל ארצות הברית כולל הוואי, קנדה, מקסיקו, תאילנד וסין.
בתום השליחות חזרו לארץ. את התיכון סיימה אמא במגמת ביולגיה וגיאוגרפיה ולפני הצבא הלכה לשנת שירות בתנועת הנוער המחנות העולים בראשון לציון. במשך שנה גרה בקומונה עם עוד 4 קומונרים שהדריכו ילדים מכיתות ה' ועד י"ב.
בצבא אמא שירתה ביחידת שלד"ג, שבחיל האויר.  שם גם פגשה את אבא שלי – דורון, אך למעשה נשאו רק תשע שנים לאחר מכן (ב 1999). עד החתונה טיילו בעולם, בעיקר בדרום אמריקה וכשחזרו לארץ התחילה ללמוד ולעבוד כדיילת בחברת אל-על. החתונה עצמה התקיימה ברמת הכובש, בחצר האחורית של סבא וסבתא שלי – יאיר ומאירה.  החתונה הייתה קטנה וצנועה ולמעשה הוזמנו אליה רק 20 בני משפחה קרובים.  אמא שלי אומרת שזה היה נפלא ומאוד אישי, ובדיוק ככה רצו שתהיה.
אמא מספרת שהדבר שהיא הכי אוהבת לעשות זה ליסוע לטיולים בארץ ובחו"ל. היא נהנית במיוחד כשכולנו מצטרפים גם וחווים את העולם בדיוק כמו שהיא חוותה אותו כשהייתה ילדה. לדעתה זה חושף אותנו לדברים אחרים ותרבויות שונות, לזה שצריך להיות סבלנים וסובלניים לאחר ובנוסף מגבש ומקרב אותנו כמשפחה.

# data[].attributes.headline
אבא - דורון גולדמן

# data[].attributes.subject
אבא - דורון גולדמן

# data[].attributes.body
אבא נולד ב 29 למאי 1970. בן ליאיר ומאירה ואח לאורלי, אופיר, יריב ורננה.  אבא נולד בכפר סבא וגדל בקיבוץ רמת הכובש, בו אנו מתגוררים עד היום.  הוא למד בבי"ס היסודי "יחדיו", אותו בי"ס בו אני למדתי גם. לאחר מכן בחטיבה ותיכון שבגבעת חיים ואת התואר הראשון שלו עשה במדעי החברה.  כיום אבא עובד בחברת "פיינל" בתחום הלוגיסטיקה.
כמו אמא, אבא גדל בקיבוץ במסגרת חינוך משותף וישן גם הוא בבית הילדים.  הרבה מחברי הילדות שלו גרים לידנו גם היום. אבא מספר סיפורים דומים על החיים והאווירה שהיו בבית הילדים.  הוא אומר שלוב זה היה כייף ,כי כל הזמן היו עם חברים, אבל לפעמים רצה ללכת לישון עם ההורים - דבר שלא היה כל כך אפשרי.  זה נשמע לנו היום מאוד מוזר, אבל הוא אומר שפעם ככה היה נהוג בקיבוצים והמוזר היה דווקא הפוך - מי שישן עם ההורים היה השונה.
אבא זוכר את הטיולים שהיה עושה בשבתות עם אח שלו יריב ועם סבא יאיר.  לרוב היו הולכים לעמדת שמירה ישנה שנמצאת בשדות של רמת הכובש (מקום שאנחנו קוראים לו Pill Box, כי מזכיר קופסת כדורים ישנה) ושם היו מכינים לעצמם צ'יפס עם גזיה קטנה.  לטענתו, לצ'יפס הזה היה טעם מיוחד במינו ועד היום הוא מתגעגע אליו.  סיפור נוסף שבא מספר יה על נסיעה שעשו (שוב, הוא, יריב וסבא) לרמאללה, כפתאום תפס אותם ברד נוראי והם נרטבו כל כך, עד שסבא החזיר אותם לאוטו וייבש להם את הגרביים על האגזוז של המכונית. כאמור, אבא ואמא נפגשו בצבא ומאז הם ביחד.  אבא נסע לארצות הברית עם יריב ועוד כמה חברים ולאחר מכן אמא הצטרפה גם. משם המשיכו רק שניהם לטיול של שנה בכל דרום אמריקה – טיול נוודים שכל כמה ימים עוברים מקום וכל הציוד שלך על הגב. לפעמים ישנו באוהלים ולפעמים בחדרים שאנשים משכירים.  הם ראו המון טבע – קרחונים, אגמים, נהרות, הרים וגם בעלי חיים מדהימים כמו כלבי ים, פילי ים, פינגווינים, לוויתנים, למה ועוד.  אבא אומר שזאת הייתה חוויה, כי לא עושים טיול כזה כל יום ובעיקר אין את הזמן להתנתק למשך שנה ויותר.
רוב המשפחה של אבא גרה ממש לידנו, בקיבוץ.  אנחנו נפגשים כל שבוע ויוצאים לבילויים משותפים.  את רוב החגים אנחנו גם כן משתדלים לחגוג יחד.  אבא אומר שהוא לא זוכר שיש איזה מאכל משפחתי מיוחד, אבל הוא כן זוכר את קומפוט הפירות שסבא הרשקה היה מכין והוא ויריב תמיד היו מגיעים לאכול. הוא מספר שהיה לזה ריח מיוחד ותמיד ארוז בצנצנות זכוכית קטנות.  זה אולי נשמע לא מפתה במיוחד, אבל הוא זוכר את זה כטעים מאוד.  אבא אוהב לצאת לטיולים, לבלות בטבע ולטפל בחיות.  הוא תמיד אומר שמה שמשמח אותו זה שנהיה שמחים ומאושרים ואני מאחל לו ממש אותו דבר.

# data[].attributes.headline
אמא ואבא מהחלים לי לשנת מצווה

# data[].attributes.subject
אמא ואבא מהחלים לי לשנת מצווה

# data[].attributes.body
מאחלים לך מלללא מזל טוב. המון הצלחה בכל מה שתבחרי.  הרבה הנאה וכייף עכשיו ובכלל.  אוהבים אמא ואבא

# data[].attributes.headline
אבא ואמא מתחתנים 25.5.1999

# data[].attributes.subject
אבא ואמא מתחתנים 25.5.1999

# data[].attributes.body
אחי איתי גדול ממני 4 וחצי שנים הוא נולד ב 1 ליוני 2004 והיום הוא כמעט בין 18.
איתי לומד בכיתה י,ב בבי"ס עמי אסף.  בדיוק כמוני היום.
שמו של איתי מתחיל בא', מקורו בתנ"ך, והוא מייצג שתי דמויות תנ"כיות אשר היו נאמנות לדוד המלך ומייצגות ערכים של אומץ, נאמנות, שאפתנות וכוח. הראשון המופיע בשמואל ב', הוא איתי הגיתי, שדבק באמונתו לדויד המלך, והלך אחריו גם שהדבר סיכן את חייו. הדמות השנייה היא איתי בן ריבי, הנזכר גם הוא בספר שמואל ב'.
איתי אוהב מאוד מחשבים ומשחקי מחשב.  אם רק ההורים היו מאפשרים לו, הוא היה משחק כל היום.  חוץ מזה איתי אוהב לבלות עם חברים וגם לשחק כדורסל, איתי הוא גם תלמיד מצויין ולפעמים עוזר לי, בעיקר להבין איך לפתור בעיות במתמטיקה.  לא תמיד הסתדרנו, אבל לאחרונה אנחנו מנסים להבין אחד את השני טוב יותר.

# data[].attributes.headline
אחותי - אביגיל

# data[].attributes.subject
אחותי - אביגיל

# data[].attributes.body
אחותי אביגיל גדולה ממני בשלוש וחצי שנים והיא כיום בת 16 ולומדת בעמי אסף.
כמו השם שלי, גם שלה מתחיל באות א' ולקוח מהתנ"ך.  אביגיל היא דמות מקראית, הייתה אשתו של נבל הכרמלי, ולאחר מותו, אשתו של דוד המלך.  היא אחת משבע הנביאות המרכזיות בתנ"ך והיא זו שנבאה לדוד את המלוכה.  משמעות השם "אביגיל" הוא: אבי - האל שלי, גיל – שמחה, כלומר "אבי, או האל שלי הוא שמח".
אביגיל אוהבת לעשות ספורט ולבלות עם החברים שלה אין לה צבע אהוב היא אוהבת את כל הצבעים. וכיף לי לשחק איתה במשחקי קפוסא וגם לדבר איתה.

# data[].attributes.headline
תמונה משפחתית

# data[].attributes.subject
תמונה משפחתית

# data[].attributes.body
לא עכשווית

# data[].attributes.body
גולדמן הוא אחד משמות המשפחה הרבים הקשורים בזהב ובשם הפרטי גולדה. יש המפרשים אותו כ"איש זהב". הזהב מוזכר במקומות רבים בתנ"ך ובתיאוריו הראשנים נקשר ליצור חפצי זהב וכסף של בעלי המלאכה. במקרים מסויימים שם משפחה זה הוא נגזרת משמה הפרטי של אחת מאמהות המשפחה ואשר מבוסס על השם הפרטי גולדה. השם הפרטי גולדה הפך לאחד השמות הפרטיים הנפוצים ביותר ביידיש ושימש כמקור למספר שמות משפחה יהודיים ובינייהם השם "גולדמן".

# data[].attributes.body
השם אביה מורכב מהמילים "אב" ו"יה" (אחד משמות האל) לפיכך – המשמעות היא הצהרת אמונה כי אבי הוא האל.  אביה כשם לבנות קשורה לאימו של חזיקהו מלך יהודה, המתואר במקרא כמלך שלחם בפלשתים, מרד באשור, ביטל את פולחן האלילים ואת הפולחן מחוץ למקדש שבירושלים.

# data[].attributes.body
שם פרטי: אביה
שם משפחתי: גולדמן
תאריך לידה עברי: ל׳ בתשרי ה׳תשס״ט
תאריך לידה לועזי: 29.10.2008
מקום הולדתי: ישראל
גובה: 1.59
צבע עיניים: חום
צבע שיער: חום
צבע אהוב: סגול
מקום מגורים: רמת הכובש
כיתה: ז'3
בית ספר: עמי אסף

# data[].attributes.body
אני יעשה אל הבת מצווה שלי. אז לפני שנה היה לי בת מצווה ואני לא כול כך ידעתי מה אני רוצה לעשות ואני לא ידעתי אם אני יכולה לעשות משהו (כי היה גל שני ניראה לי) אז אני שוחחתי עם ההורים שלי אל זה ורציתי לעשות ארוחה משפחתית אבל בסופו של דבר זה לא יצאה לפועל אפילו אני לא יודעת למה אולי בגלל הקורונה ואני עדיין רוצה לעשות את הארוחה הזאת אפילו שאני כבר בת 13.

# data[].attributes.body
אז משהו שעובר בין דור לדור זה המתכון המשפחתי שלנו זה העוגת פרג של סבתא גרדה
מתכון שאנחנו נהנים ממנו עד היום:
חומרים:

½ חב' מרגרינה

½ חב' חמאה

½ כוס יין אדום

¼ 1 כוס סוכר

100 ג' פרג טחון (שנטחן ממש לפני הכנת העוגה עצמה כדי למנוע מרירות)

5 ביצים גדולות (או 6 קטנות)

1 כוס קמח

1 אבקת אפיה

קורטוב מלח

אופן ההכנה:

בקערה אחת בוחשים יחד את הפרג, הקמח ואבקת האפיה.

בקערה שניה בוחשים את הסוכר, המרגרינה והחמאה יחד.

מוסיפים את החלמונים וממשיכים לערבב.

אחר כך מוסיפים את היין ומערבבים.

כשהכל מעורבב יחד, מוסיפים לאט את תערובת הפרג, הקמח ואבקת האפיה ומערבבים עד שהכל נהפך לבצק אחיד.

בקערה שלישית מקציפים את החלבונים עד שנוצר קצף קשה ומוסיפים בתנועות עטיפה עדינות לבצק.

כשהכל מעורבב יחד, שופכים לתבנית עגולה ואופים בחום בינוני.

בתיאבון!

# data[].attributes.headline
מלחמה ושלום 

# data[].attributes.subject
מלחמה ושלום 

# data[].attributes.body
"מלחמה ושלום" - נקודת המפגש של המשפחה עם מלחמה כל שהיא ו/או עם שלום:
המשפחה שלי, גם מצד אמא וגם מצד אבא, הגיעה מאירופה (פולין, גרמניה ורוסיה).  רובם חוו את עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 וכן את מלחמת העולם השניה והשואה (1945-1939).
הסבים שלי, עלו לארץ עוד לפני שהמלחמה פרצה ולכן שרדו.  אולם חלק מההורים והאחים שלהם, וכך גם דודים ובני דודים, לא שרדו את המלחמה ורובם נספו.

# data[].attributes.headline
אירוע היסטורי 

# data[].attributes.subject
אירוע היסטורי 

# data[].attributes.body
אירוע היסטורי שבן משפחה לקח בו חלק:ב 7 לאפריל 1967 ביקור מועמד לנשיא ארה"ב, ריצ'ארד ניקסון, בקיבוץ גדות - הקיבוץ בו גדלה אמא שלי והופגז רבות על ידי הסורים.  ניקסון נבחר לנשיא בשנת 1969.ניקסון שהתמודד לנשיאות בא לראות מקרוב את הנזק שגורמים הסורים לחיי היום יום של הקיבוץ.  סבא שלי, אביק מלכין, היה אחראי ללוות אותו באופן אישי לאורך כל הביקור ונתן לו סקירה מקיפה על המצב.הסרטון המלא נמצא כאן - https://gadot.localtimeline.com/index.php?option=com_localstory&view=event&tmpl=component&id=206&lang=he#showAsset-video-93הביקור מתועד מדקה 10:25 ועד 12:10

# data[].attributes.headline
תמונה לאירוע היסטורי

# data[].attributes.subject
תמונה לאירוע היסטורי

# data[].attributes.body
סבא שלי מימין (עם חולצה לבנה וכובע).  ניקסון לידו (עם חולצה לבנה ועניבה)

# data[].attributes.headline
גלגולו של חפץ – שעון הקוקיה

# data[].attributes.subject
גלגולו של חפץ – שעון הקוקיה

# data[].attributes.body
סבא רבא וסבתא רבתא מצד אמא (הוריו של סבא אביק) גרו בתל אביב.  הם קיבלו במתנה מחברים שלהם שהיו בביקור בגרמניה, שעון קוקיה אמיתי תוצרת גרמניה.  את השעון הם תלו בסלון/חדר שניה – כי המיטה ביום הייתה הופכת לספה ובלילה למיטת שינה.  בכל חצי שעה הקוקיה יצאה מבין הקן שלה, דרך דלת קטנה, והשמיע קוקו אחד. בכל שעה עגולה, הייתה יוצאת גם כן משמיעה קוקו בהתאם לשעה האמורה. למשל, בשעה 08:00 בבוקר ובשעה 20:00 בערב השמיעה הקוקיה שמונה פעמים קוקו וכך הלאה.  כך אפשר היה לדעת מה השעה גם מבלי להסתכל על השעון, אלא רק מלספור את מספר הפעמים של הקוקו.

כשאמא שלי הייתה ילדה, היא ביקרה עם אחיה אופיר אצל סבתא שלה, ג'ניה (כי סבא אלכסנדר כבר נפטר) ושניהם אהבו מאוד לעמוד מול השעון ולחכות שהקוקיה תצא מהקן.  לאחר שגם סבתא ג'ניה נפטרה, הם בקשו מאבא שלהם (סבא שלי – אביק), שיבקש משאר קרובי המשפחה לרשת ולקבל את שעון הקוקיה.  כך הגיע השעון אליהם הביתה, לקיבוץ גדות, ושם הוא עובד ומצפצף עד היום.

גם כשאני ואחיותי, אביגיל ואביה, מגיעים לגדות לביקור, אנחנו עד היום אוהבים לעקוב ולהסתכל על השעון, בעיקר בשעות שהקוקיה יוצאת וקוראת מספר רב של פעמים.

# data[].attributes.headline
מסמך מן העבר

# data[].attributes.subject
מסמך מן העבר

# data[].attributes.body
מסמך מהעבר:
סבתא שלי, מצד אמא (סבתא רעיה), נולדה לפני קום המדינה.  תעודת הלידה שלה הוצאה על ידי המנדט הבריטי, ששלט בארץ ישראל באותה התקופה.  על התעודה ניתן לראות בול וחותמת והם כתוב "מחלקת הבריאות ממשלת פלשתינה (א"י)".  רק עם קום המדינה ב 1948, החלו להנפיק תעודות מטעם המדינה שעליהם חתום "מדינת ישראל", כפי שאנחנו מכירים היום.