# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gail: I was down in Louisiana when he was running for governor against David Duke of KKK fame, who had the Republican nomination. People had bumper stickers saying: "Vote for the Crook. It's Important." Can't hate that story.

Matt: Louisiana has always been political Candyland. I caught up with your old pal David Duke at his house years after that election, when he unsuccessfully ran for Congress, where he let me take a peek at his record collection. Some highlights, none of which I'm making up: "The Sound of Music" soundtrack, Dan Fogelberg and Hitler speeches (which sound so much warmer on vinyl). People knock Duke for hating African-Americans. Which is really unfair - he hates the Jews a lot more. But musical taste aside, I'll still take dogs over politicians. Dogs have more soul, are less needy, smell better and tend not to mess where they eat.

Gail: Don't know that I'd trust mine to pass an honest budget. She'll do anything for a treat.

Matt: Which is different from Congress, how? People dislike Donald Trump for lots of reasons. Some say he has an elastic relationship with the truth (a polite way of saying he lies a lot). Others now resent him for being out of his depth, potentially enmeshing us in dicey foreign goat rodeos instead of sticking to what he knows best: live-tweeting "Fox & Friends." But I think the story that troubles me most is that Trump could be the first president in 130 years not to have a dog in the White House. What kind of monster has no need for dogs? Though at least he's never eaten dog, which is more than you can say for Barack Obama.

Gail: As far as I can tell, Trump's never had a pet in his life.

Matt: Not true! He had Chris Christie.

Gail: Good point. Also, he did have a racehorse he managed to cripple for life.

I'd like to talk about presidential pets all day - looking up John Quincy Adams I noted that his pets were an alligator and silkworms. Which tells you a lot.

But we should get down to business. Congress is back! And facing a government showdown. Any predictions?

Matt: The only prediction I've made for 2017 is that I will stay out of the predictions business. Since the only prediction that seemed to come true with any regularity in 2016 was that everybody would be wrong about everything. As a reluctant optimist, I like to hope Democrats and Republicans will pull up their socks, join hands and do what Congress does best: spend money we don't have, while kicking the can down the road. Since the government hasn't been fully funded this year and we're already working off an extension, even if the current funding showdown is resolved, the new fiscal year starts in October, beginning the horrors anew.

As a jaded realist, I'm not holding my breath. My knowledgeable sources at Wikipedia note that there has been at least a partial government shutdown during all but one administration going back to Ronald Reagan.

Gail: Yeah, we long for those good old days of bipartisan cooperation, when people enjoyed working together, talking about the latest episode of "Miami Vice" over the water cooler and humming the soundtrack to "Saturday Night Fever."

Matt: And the current patchwork expires on April 29th, which just so happens to be the last of Trump's first 100 days. What better way to celebrate the rancor, recriminations and perpetual volatility that is now a permanent feature of our politics than by making a government shutdown the 100-day headstone? So who knows.

Gail: I believe this group has the moral fortitude to put their collective shoulder to the wheel and get us a solution that will keep the government open into May. Otherwise Paul Ryan is just going to have to retire to a life of contemplation in a Tibetan monastery.

The president, however, has big plans - he seems to be promising to avoid a government shutdown this week while simultaneously delivering on health care, the Mexican wall and tax reform. The Democrats say they won't do a budget if it has the wall in it, and that they won't consider any tax changes until Trump releases his own tax returns. What do you think about that?

Matt: Well, all I know is what I read in the fake news. But Trump needs a win. You can't coast on allowing coal companies to dump mining debris into streams forever, which aside from appointing Neil Gorsuch, is his signature achievement so far. (I know it's all the rage to rage these days, and that enraged me as a fly fisherman.) But I think the likelihood of Trump releasing his tax returns is right up there with the likelihood of him divorcing Melania in order to make Rosie O'Donnell first lady.

About the same likelihood as Dems becoming collegial, coequal partners in the search for enlightenment and understanding of the Trump voter, to go all Tibetan on you.

Gail: Not denying both sides are equally recalcitrant. But secretly saying to myself that the Republicans started it.

Matt: I consider myself second to none as a Trump detractor. I was NeverTrumping (minus the hashtag - I am a person, not a hashtag) back when many liberals were still orange-crushing on him as a Republican-primary wrecking ball and a hilarious carny sideshow who couldn't possibly slay Hillary, for whom the presidency was assumed to be a birthright.

And I understand why Trump infuriates people. Often, he infuriates me. But don't you think that at some point, the wall-to-wall 24-7 outrage industrial complex - the Rachel Maddowization of America - helps him more than it hurts him? When everyone is outraged about everything, nothing seems outrageous anymore. Anyone who remembers the embattled Clinton presidency knows this already.

Gail: I'd be sort of disappointed if there wasn't any blue rage, given the fact that we've got conservative Republicans in control of Congress and a president you might call right-wing if he could manage to stay on the same page long enough to be categorized.

Not so sure why the red side is seeing red. They want to be in control - more?

Democrats understand that the white working class is angry, having heard about it every two minutes since the election. But do the Republicans? So far all the working class has gotten from Trump is that much-vaunted effort to increase employment by taking credit for corporate job expansion that was already in the works in 2016.

Matt: Yes, there is all kinds of outrage on the red side, as well as on the blue one. Our country might not make much anymore, but we still manufacture plenty of angry people in an assortment of colors. And yes, the blue side has plenty of real stuff to complain about. Which is precisely why they should stop complaining about so much unreal stuff, like implying that Venezuelan unrest occurred because of Citgo donations to the Trump inauguration, or suggesting that Kellyanne Conway having her feet up on the Oval Office couch is an "ultimate signifier of privilege."

Gail: I believe we have moved past Kellyanne Conway paranoia. Any more complaints about liberal complainers?

Matt: It's like you're reading my mail. Constantly complaining about dopey things, from pronouns that "misgender" to whether Ann Coulter should be allowed to speak at Berkeley (cradle of the once-hallowed Free Speech Movement), has become a hallmark of Team Blue over the last decade. It's no small part of the reason Red America threw up their hands, looking for any alternative to push back against the inanity, even if that pusher comes in the form of a medicine-show huckster like Trump, who was just crazy enough to take it on.

Gail: I'm a big fan of free speech movements, having spent much of my college career sitting on the floor of the dean's office, protesting the Catholic administration's refusal to allow Allen Ginsberg to come to campus and read his poems. (O.K., maybe not the biggest lift in the world, but he never did get to come.)

So I have no sympathy for people who try to bar speakers from colleges. At all. But I really doubt they're the main thing moving the angry white working class. I'm going to presume those folks are as reasonable as other voters and that their basic complaint is job opportunity. What I'm wondering is whether they'll turn on Trump when he fails to bring good-paying manufacturing jobs back to their towns. Which you know is going to happen.

Matt: I disagree. While job opportunity might be a prime motivator, I personally know tons of Trump supports - upper-middle and upper class among them - for whom the anti-PC pushback made them reach for their MAGA hats. In fact, the corporate drone may have political correctness inflicted on him even more aggressively than your average pipe fitter does - by everyone from his HR department to his sensitivity-training facilitator - while still seeing his job at risk of being offshored. Which is why up and down the economic ladder, pipe fitters and corporate drones alike embraced the way Trump talked.

But I completely agree with you that Trump's not going to bring coal jobs back, not faster than alternative energies and automation can eliminate them. As The Washington Post recently reported, the coal industry now employs fewer people nationwide than Arby's.

Gail: Yes, and as my colleague Paul Krugman likes to point out, we've lost 18 times as many retail jobs since 2001 as we have in coal mining. But something like half these jobs are held by women, and apparently that's not a big deal.

Matt: I sympathize with our retail sisters, since I work in print journalism, which has been losing jobs since God was in short pants. Like any demagogue worth his salt, Trump's a false-hope merchant. Though Obama fans are no stranger to that. The latter ran a whole campaign on hope - whatever that meant - in 2008. Which left people, like a family member of mine, hoping that Obamacare collapsed. She was forced to buy a $350-a-month health insurance policy with a $3,000 deductible. Which is much like having a mandatory car payment for a car that she could never drive.

Gail: Obamacare looks like the way it does because the administration attempted, futilely, to come up with a plan some Republicans could support. I will refrain from bringing up the desirability of a simple, single-payer plan, which every conservative in the country loathes. Go on.

Matt: And if the train wreck that is Obamacare was a sneak peek as to how effectively the government runs health care, you might forgive their reticence.

But whatever perch they once occupied as defenders of our horny-handed sons of toil during the glory days of labor unions, Team Blue has done a lot of squirting down the working class's leg while telling them that it's raining: from suspect trade deals to frying up globaloney sandwiches to renting out the party to the Davoisie and tech titans, too many of whom seem more comfortable with a working stiff being replaced by a robot or some crappy iPhone app, rather than enabling work that pays a living wage in meatspace.

All of which has made plenty of people so angry, they could eat a dog. Which they might eventually have to do if they can't find gigs as social-media strategists or robot repairmen.

Gail: Good work impersonating a nutty right-wing screed. As I'm sure you know, there was nobody more insistent on doing global trade deals than the Republican Party as it existed until about six minutes ago.

The robots are hardly the brainchild of the left. I don't know if you can pass a law against more efficient technology - and if you could, the first people to howl would be the people who donate billions to Republican candidates. And if the labor unions - which were the best protectors of good-paying manufacturing jobs - are staggering, it's in good part because of the anti-union legislation passed by Republican legislatures.

But hey, just because the current political dialogue is so nuts doesn't mean we can't set a better example. I've really enjoyed this discussion. I feel decompressed. Ready to enjoy the sunshine. Walk the dog. Contribute to the ACLU.

Matt: If you could pass a law against more efficient technology, I might even run for Congress, and that would be my first bill. Which you should support, now that even some of your august paper's competitors are using robots to write stories. It's not just assembly-line workers who have to worry anymore.

But here's the shocker: I agree with some of what you just said. (Not the "nutty right-wing screed" part - I actually thought I just did a fair impression of a pro-labor conservative.)

Gail: Sorry, that was uncollegial of me. Go ahead.

Matt: I might pick around the edges. Yes, Republicans are typically in the pocket of big business, though NAFTA was Bill Clinton's baby (even if it was put into motion by his predecessor), which he helped ram down Big Labor's throat. And nearly as many Democrats voted for it as Republicans did. But you're actually bringing us full circle: why I hate politicians.

I sense where we break is that you have faith in "your side," while I distrust "my side" nearly as much as I distrust yours. Mine just taxes me less. But both tend to be morally rudderless, interested solely in sustaining themselves and for sale to the highest bidder. Show me a person who trusts politicians, and I'll show you someone who isn't paying close enough attention.

Gail: Well, trust is different from like. And you're right, the left has plenty to complain about when it comes to the Democratic Party. We're just in a defensive posture at present.

Matt: But the important thing is that we can talk about it good-naturedly - disagreeing, without seeking to destroy. 'Tis a dying art. I've enjoyed our discussion as well, thanks for having me. Even though I'd rather embrace our similarities than accentuate our differences. For instance, we both have to eat. Consider this an open invitation to dinner at my house. My dog will be there, though not on the menu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Opinion | All I Know Is What I Read in the Fake News

# data[].attributes.attachment_link.description
Gail: I was down in Louisiana when he was running for governor against David Duke of KKK fame, who had the Republican nomination. People had bumper stickers saying: "Vote for the Crook. It's Important." Can't hate that story. Matt: Louisiana has always been political Candyland.

# data[].attributes.body
Argumenter for at Facebook er skadeligt

# data[].attributes.body
- Det skaber polariseringen at se noget vi er enige i.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
For de fleste kommer det nok ikke som en overraskelse, at en del af de nyheder, du finder på nettet, er falske. Nogle er helt opdigtede fra ende til anden, mens andre - i større eller mindre grad - ikke er i overensstemmelse med den fulde sandhed. På TjekDet gør vi et ihærdigt forsøg på at afsløre så mange af de falske nyheder og påstande, som vi kan nå, og det samme gør faktatjeksider i andre lande.

Men du kan også selv blive en bedre faktatjekker. Ud over din sunde fornuft er der en række huskeråd, du med fordel kan tage med i rygsækken, når du vandrer rundt i nyhedsverdenen, så du kan undgå at hoppe på de historier, der er usande.

1. Har artiklen en mærkelig url (www-adresse)?

I første omgang skal du være opmærksom på, om domænet i en www-adresse ser underligt ud. Danske hjemmesider ender oftest på ".dk" - ligesom for eksempel tjekdet.dk eller mm.dk - og især amerikanske kommercielle hjemmesider ender ofte, men langt fra altid, på ".com" - for eksempel cnn.com. Domæner som ".su" eller ".co" skal du være mere på vagt over for.

Nogle falske hjemmesider har en www-adresse, der meget nemt kan forveksles med et etableret medies. Artikler fra den amerikanske blog med falske nyhedshistorier, abcnews.com.co har i flere omgang fået liv på de sociale medier - måske fordi navnet til forveksling ligner nyhedsmediet ABC News, der hører under den amerikanske nationale tv-station American Broadcasting Company (ABC).

Også i Danmark er der eksempler på falske sider med navne, der lægger sig tæt op ad etablerede mediers. I februar cirkulerede på Facebook en artikel om den tidligere dommer i Den Store Bagedyst, Mette Blomsterberg. Afsenderen af artiklen så ud til at være Ekstra Bladet. Men avisen havde intet at gøre med artiklen. Udover at bære Ekstra Bladets logo hed artiklens www-adresse eb-dk.com - ikke at forveksle med eb.dk, som er Ekstra Bladets rigtige www-adresse.

Når du læser mails i din indbakke, skal du også være opmærksom på afsenderens emailadresse, hvis du får mails fra for eksempel (nogen der udgiver sig for at være) Nets eller Skat. Afsenderen kan vises sig slet ikke at være den, som den udgiver sig for at være. Og oftest er målet med henvendelsen til dig at få dig til at udlevere personlige oplysninger og i sidste ende frarøve dig penge. I eksemplet nedenfor er Skat for eksempel stavet med to t'er i emailadressen - altså @skatt.dk. I sådan et tilfælde kan du være helt sikker på, at emailen er falsk.

Generelt er det vigtigt at slå fast, at offentlige myndigheder aldrig vil bede dig om at udlevere stærkt personlige oplysninger, som for eksempel pinkoder til dit Dankort eller NemID osv.

2. Tjek mediets navn

Falske nyhedssider har ofte titler, der lyder realistiske, selvom indholdet er falsk. Har du ikke hørt om mediet før, så prøv at google dets navn. Der er god sandsynlighed for, at nogen før dig har opdaget, at mediet er falsk og skrevet om det.

Et eksempel på det er det amerikanske falske medie Denver Guardian, der blandt andet har stået bag en historie om, at en FBI-agent, der angiveligt skulle være indblandet i afsløringen af Hillary Clintons brug af sin private mailserver, mens hun var udenrigsminister, skulle have dræbt både sin kone og sig selv. Historien havde intet på sig, og Denver Guardian har aldrig været andet end leverandør af falske nyheder.

3. Matcher overskriften rent faktisk det, der står i artiklen?

En af de helt store årsager til, at falske nyheder bliver spredt er, at læserne er for dovne til rent faktisk at læse artiklerne, før de deler dem på de sociale medier. Nogle lader sig blot drage af overskrifterne. Så husk at læse både overskrift og artikel, før du selv hopper på en historie eller deler den med andre.

4. Er det en ny historie - eller en gammel historie, der er blevet genbrugt?

Faktuelle oplysninger kan meget nemt blive fordrejet, hvis de senere bliver anvendt i en ny sammenhæng. Et eksempel på det er en historie fra CNN Money, der blev citeret på en blog kaldet Viral Liberty. Historien, der blev flittigt delt på de sociale medier, handlede om, at den amerikanske bilfabrikant Ford havde rykket dele af sin produktion fra Mexico til USA på grund af Donald Trumps sejr ved det amerikanske præsidentvalg i november.

Det er korrekt, at Ford rykkede produktion til USA. Men det skete i 2015 og havde i øvrigt intet med præsidentvalget at gøre.

5. Hører billeder og videoer til historien?

Nogle gange kan man falde over historier, hvor billedet eller videoen sådan set er ægte nok, men stammer fra en helt anden sammenhæng.

Et eksempel er denne video, som i november 2016 florerede på de sociale medier.

I videoen bliver et juletræ "angrebet" af en gruppe mennesker. Angiveligt skulle det dreje sig om muslimer i et svensk indkøbscenter, der protesterer mod den kristne tro. Men i virkeligheden er optagelsen, ifølge Metro og Snopes.com, fra et indkøbscenter i den egyptiske by Kairo, hvor ikke er en protest, men blot en tradition at plyndre juletræet, inden det skal smides ud.

Ikke alene var stedsangivelsen løgn og latin. Det, som artiklen fortalte, der foregik, skete slet ikke.

Kan du umiddelbart ikke se noget på videoen, som kan bekræfte sandhedsværdien af det, der står i den medfølgende tekst, så bør du være varsom.

Et godt værktøj til at tjekke, om et billede viser noget andet, end det en artikel påstår, er Google Billeder. Gem billedet på din computers skrivebord. Med musen trækker du billedet over søgefeltet i Googles billedsøgemaskine. Nu vil Google forsøge at finde billeder, der ligner eller har samme motiv. Kig resultaterne igennem - er der noget, der måske ikke stemmer?

6. Indeholder historien citater, og kan man se, hvor citaterne stammer fra?

Selvom der så skulle findes citater i den historie, du er ved at læse, så husk at citaterne sagtens kan være falske.

Et eksempel, der også er blevet delt flittigt på diverse sociale medier, er et citat fra den amerikanske præsident Donald Trump. Eller rettere, det er det ikke.

Det falske citat har cirkuleret siden Donald Trump i 2015 offentliggjorde, at han agtede at stille op som præsidentkandidat for Republikanerne. I det falske citat siger han, at partiets vælgere er så dumme, at selv om han lyver, vil de stadig stemme på ham.

Faktatjeksiden snopes.com gik på jagt i den angivne kilde People Magazines arkiv, men kunne ikke finde citatet. Og det fabrikerede citat blev da også tilbagevist af People Magazine.

Men op til valgdagen den 8. november sidste år begyndte den falske udtalelse at cirkulere igen.

7. Er der andre medier, der har historien?

Hvis en utrolig god historie kun bliver bragt i et enkelt medie, er den måske også for utrolig til at være sand. Prøv at finde ud af, hvor historien oprindeligt stammer fra. Findes den kun ét sted, og er det ikke fra et etableret medie, er der stor sandsynlighed for, at historien er falsk.

8. Kommer dine egne politiske holdninger i vejen?

Når du scroller ned over dit newsfeed på Facebook, er det ofte fyldt med historier, du forventes gerne at vil læse. Det skyldes Facebooks særlige algoritmer, der tilpasser indholdet til den enkelte bruger. Hvilke historier, du bliver eksponeret for, afhænger derfor ofte også af, hvad Facebook ved om dine politiske holdninger - for eksempel om du er venstre- eller højreorienteret. Det skaber de såkaldte "ekkokamre" - eller "filterbobler" - på ikke mindst Facebook, hvor brugerne kan svælge i selvbekræftende historier fra politiske blogs og selverklærede holdningsprægede webmedier. Det kan have den konsekvens, at man kun ser og hører udsagn, der stemmer overens med det, man mener i forvejen. Og det kan være et problem, fordi vi kan være tilbøjelige til gerne at ville tro på de historier, som bakker op om de holdninger, vi selv har. Men selvom en historie passer som fod i hose i ens eget verdensbillede, betyder det ikke nødvendigvis, at den er sand.

Du kan modarbejde ekkokamrene på Facebook og andre sociale medier ved også at følge nogle medier, der har et andet politisk udgangspunkt end dit eget. På den måde bliver du måske eksponeret for nogle historier, der kan udfordre dit verdensbillede lidt i stedet for blot altid at bekræfte det.

For at give deres læsere et bredere perspektiv på det, de læser, har det amerikanske onlinemedie BuzzFeed valgt, at deres mest delte historier på Facebook skal ledsages af anbefalinger til, hvad andre har skrevet om samme emne. På den måde håber BuzzFeed at udvide deres læseres horisont. Det kan du iøvrigt læse mere om her.

9. Er historien blevet afkræftet af en velanset faktatjekside?

I Danmark findes - selvfølgelig - TjekDet og DR's Detektor, og en gang imellem kaster andre medier sig også over faktatjek. Men er det en international eller amerikansk historie, du er blevet mistænksom over for, kan det være, at en af de amerikanske faktatjekshjemmesider allerede har undersøgt historien. Factcheck.org, snopes.com, Washington Posts Fact Checker eller Politifact er gode steder at starte.

10. Er historien fra et medie, der florerer på listen over utroværdige medier?

Den amerikanske professor Melissa Zimdars udarbejdet en liste over amerikanske onlinemedier, man skal yderst kritisk over for. Stammer den historie, du er faldet over, fra en af disse medier, er der mere end én god grund til at være på vagt.
LÆS OGSÅ: Hvorfor skriver de altid "KOPIER - DEL IKKE!!"?
Man kan give nok så mange gode råd. Men i sidste ende er det vigtigt at bruge sin sunde fornuft. Er en historie næsten for god til at være sand? Lyder budskabet usandsynligt? Eller bare vanvittigt? Så er du måske lige ved at blive bundet en historie på ærmet.
1. Decideret falske nyheder 2. Vildledende nyheder 3. Partiske nyheder 4. Clickbait 5. Satire
Hvilke typer af falske og eller vildledende nyheder findes der?

Har du lært at gennemskue de falske historier?

DR Nyheder har udarbejdet en test med screenshots af 20 nyhedshistorier - nogle er sande og nogle er falske.

Men hvilke?

Prøv selv DRs test lige her - og husk rådene fra guiden ovenfor!

DR Nyheder prøvede testen af i en gymnasieklasse på Frederiksborg Gymnasium i Hillerød. Hverken lærere eller elever lykkedes med at gennemskue alle de falske nyheder. Måske er du bedre?

Har du andre gode råd?

Hvad kigger du efter, og hvad gør du selv, når du er i tvivl om, hvorvidt en historie er sand? Del gerne dine erfaringer i kommentarfeltet herunder.

Når du nu alligevel er her ...

... vil vi spørge dig om en tjeneste. TjekDet skal være gratis for alle, og vi kræver derfor ikke betaling for at læse vores artikler. Derfor håber vi, at du vil give et bidrag, så vi kan fortsætte med at føre vores mission ud i livet, om at holde den offentlige debat på sporet ved at eftertjekke, korrigere og/eller nuancere påstande og udsagn. Vi søger alle former for donationer, herunder også meget gerne enkeltdonationer. Alle beløb af velkomne og kan blandt andet doneres via Mobilepay på tlf. 31 64 11 29 eller faktura.

# data[].attributes.attachment_link.title
Guide: Sådan spotter du de falske nyheder på nettet

# data[].attributes.attachment_link.description
For de fleste kommer det nok ikke som en overraskelse, at en del af de nyheder, du finder på nettet, er falske. Nogle er helt opdigtede fra ende til anden, mens andre - i større eller mindre grad - ikke er i overensstemmelse med den fulde sandhed.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
BREAKING-FAKING Foto: Scanpix

Derfor skal du læse denne historie

Er nyhedsjournalistik kuren mod blitzstormen af usandheder fra USA's nye præsident og fremkomsten af falske nyheder? Eller er nyhedsmøllen snarere en del af diagnosen på en offentlighed, der i stigende grad har svært ved at skelne rigtigt fra forkert? Lea Korsgaard kommer her med fem bud på, hvad nyhedsjournalistikken som minimum bør gøre anderledes for at undgå et samfund uden sandheder.

For nylig løb en 28-årig amerikansk familiefar ind på pizzeriaet Comet Ping Pong i Washington og skød tre skud med sin riffel, fordi han var overbevist om, at pizzeriaet var arnested for en pædofiliring med forbindelser til toppen af Demokraterne, herunder Hillary Clinton. Manden havde læst om det hemmelige undergrundsforetagende i netnyheder, som under præsidentvalgkampen mellem Clinton og Donald Trump spredte sig ved hjælp af hashtagget " pizzagate " på de sociale medier.

I november alene blev der skrevet knap en million beskeder på Twitter, hvori ordet ' pizzagate' indgik. På YouTube er videoer, der har sendt historien i omløb, blevet set hundredtusindvis af gange. Men Comet Ping Pong gemte ikke på nogen misbrugte børn, som familiefaren kunne befri, pizzagate var en konspirationsteori uden bund i virkeligheden.

Løgnen er ikke noget nyt fænomen i verdenshistorien. I løbet af ganske kort tid har vi imidlertid skullet vænne os til en helt ny medievirkelighed, hvor løgne, usandheder og regulære konspirationer tilflyder offentligheden i så stort omfang, at det påvirker den virkelighed, konspirationerne paradoksalt nok ikke er optaget af.

At en mand skyder løs i et pizzeria for, ifølge sin egen forklaring til politiet, at "selv-efterforske" konspirationen om en VIP-pædofiliring, er blot én - meget alvorlig - konsekvens af den nye medievirkelighed. At en mand, der beviseligt er notorisk løgner, til januar bliver indsat som præsident i Det Hvide Hus i Washington, er en anden.

Donald Trump vandt ikke kampen om at blive verdens mægtigste statsoverhoved på trods af sin tilsyneladende endeløse strøm af løgne, (at, eksempelvis, 81 procent af hvide drabsofre bliver slået ihjel af sorte, at han så "tusinder" af muslimske amerikanere juble efter terrorangrebet 11. september, at Hillary Clinton ønskede en "åben grænse" til Mellemøsten, at det var ham, der satte en stopper for rygtet om, at Obama ikke er født i USA). Tværtimod. Donald Trump vandt på grund af sine løgne. Konspirationerne, overdrivelserne, de falske præmisser var en afgørende komponent i den fortælling, der bar ham ind i Det Hvide Hus. Ved at lyve demonstrerede han sin kampagnes bærende budskab: at han var mand for at skide de etablerede sandheder et stykke og sige, hvad fanden der passede ham. Trumps løgne er ikke en fejl ved den kommende præsidents budskab. De er budskabet.

Hvis tidens ildregn af falske nyheder har brændt den bærende konstruktion under den offentlige samtale ned, har Trumps løgne banket et nyt parallelunivers op, hvor to og to ikke nødvendigvis er fire.

Forbindelsen mellem den kommende præsidents sejr og det nye medie-økosystem er åbenbar. Efter skyderiet på pizzeriaet advarede Hillary Clinton i sin første offentlige tale efter sit nederlag den 8. november mod "epidemien af ondsindede falske nyheder". (Se en bid af talen i videoen herunder). Barack Obama har efter valget af Trump ved flere lejligheder peget på faren ved, at det kan være umuligt at skelne sandt fra falsk på de sociale medier. Til The New Yorker sagde han umiddelbart efter valget, at han ikke anså det for en mulighed, at han i et mediebillede som det nuværende kunne være blevet valgt til præsident.

Både Google og Facebook har taget opgaven på sig (sidstnævnte dog først efter skarp kritik både internt og eksternt): Tidens altdominerende informationsplatforme forsøger at finde ud af, hvad de kan gøre for at forhindre konspirationerne i at blomstre.

Men hvad med journalistikken? Hvordan stiller nyhedsmedierne sig i mødet med udfordringen fra både Trumps løgne og fremkomsten af fake news?

"Jeg tror, at svaret er rimelig simpelt," sagde chefredaktøren for Washington Post, Martin Baron, om netop dette, da han for nylig modtog Christopher Hitchens-prisen. "Vi skal bare gøre vores arbejde. Gøre det, som det er meningen, det skal gøres ... at fortælle om sandheden så tæt på sandheden, som det lader sig gøre at komme."

Jeg er, med al respekt, ikke enig.

Jeg tror ikke, nyhedsjournalistikken bør fortsætte ufortrødent uden kritisk at kigge på sin egen rolle i det samfund, der førte til Trumps sejr og konspirationsmediernes opblomstring. Jeg tror ikke, nyhedsjournalistikken gør hverken sig selv eller den smuldrende offentlighed en tjeneste ved per automatik at gå ud fra, den er en del af kuren på tidens usandheder. For hvad, hvis den faktisk er en del af diagnosen?

I Danmark har vi ikke set samme grove konspirationer florere som i USA, omend fænomener som Den Korte Avis uden tvivl bidrager - om ikke andet - til en grov proportionsforvrængning af virkelighedens problemer. Alligevel bør også nyhedsmedier herhjemme bruge Trumps sejr som anledning til at vende blikket indad og spørge sig selv, hvad de kan gøre for at forhindre løgnens uhindrede adgang til den offentlige samtale.

Vi har selv spekuleret en del over netop dét spørgsmål på Zetland. Og deler gerne ud af vores forslag. De kommer her:

1. Hold op med at lade politikere og alle andre tale uimodsagt, hvis det, de siger, er vrøvl
Trump hævdede for nylig, at det i virkeligheden var ham - og ikke Hillary Clinton - der vandt flertallet af de amerikanske stemmer på tværs af USA, og at Clintons højere stemmetal alene skyldes "millioner" af ulovligt afgivne stemmer. Da Trumps kommende stabschef Reince Priebus på CBS kommenterede påstanden (som der ikke er skyggen af bevis for), sagde han, at vi jo i realiteten ikke kan vide, om der er foregået stemmefusk.

"Det er muligt," konstaterede han i interviewet, som man ved selvsyn kan studere her.

I det Trumpske verdensbillede er alt således potentielt muligt. Alle muslimer kan være terrorister - det er muligt. Verdens klimaforskere kan tage fejl - det er muligt. Din nabo er i virkeligheden en marsmand og har et rumskib gemt i haveskuret. Det er muligt.

Dét verdensbillede passer perfekt til nyhedsjournalistikken, som den har udviklet sig gennem de seneste år. For medier, der udgiver mere og mere, hurtigere og hurtigere og med færre og færre journalister bag tasterne, er det blot nødvendigt at kunne præsentere to modstridende synspunkter, så har man en nyhed.

Det er den slags nyhedsjournalistik, der bliver til sådan her: En journalist stikker mikrofonen op i hovedet på kilde A, der mener noget, for derefter at gøre det samme med kilde B, der mener noget andet - og så skriver han en nyhed om, at A og B er uenige.

Men den slags journalistik fortæller os intet om sandheden.

For hvad hvis A er en klimaforsker, der mener - på baggrund af sin viden - at vi er ved at smadre vores klode, mens B er en politiker, der mener - på baggrund af sine følelser - at A overdriver vildt?

Så undlader journalisten ikke bare at fortælle os sandheden, han er også med til at obstruere den ved at sætte de to udsagn op over for hinanden som ligeværdige udsagn.

Nyhedsjournalistikken har mistet sin helt grundlæggende relevans i samfundet, hvis den ikke tør insistere på de oplysningsidealer, vi har fået i arv fra folk, der har kæmpet indædt for dem - og som har lært os, at dét at mene og vide noget ikke nødvendigvis er det samme.

2. Fyr alle faste kommentatorer, der tilsidesætter fakta
Hvis nyhedsmedierne ønsker en offentlighed, der kerer sig om fakta, må det alt andet lige være kontraproduktivt at fylde selvsamme offentlighed med hokuspokus-kommentarer og finde-på-analyser.

Vi kan hurtigt blive enige om, at tidens Trumper har været med til at skabe det mentale landskab, der har gjort løgnen legitim i dele af offentligheden. Men har devalueringen af sandheden ikke fundet sted allerede før deres fremkomst? For eksempel i kraft af det besynderlige fænomen, at velbetalte og prestigiøse stillinger på landsdækkende medier bliver besat af kommentatorer, for hvem det absolut ingen konsekvenser har, at de gentagne gange tager fejl i deres analyser?

Det voksende kommentatori har i efterhånden årevis tilladt - med nyhedsjournalistikkens velsignelse - at lade skellet mellem rigtigt og forkert forvitre: Her prioriteres det opsigtsvækkende over det vigtige, det nye over det sande, det spektakulære over det interessante. Og hvad værre er: Med ansættelser af et stort og beredvilligt kommentatorkorps har nyhedsmedierne ikke bare accepteret, men afgørende bidraget til, at politik i stigende grad betragtes som et spil frakoblet en konkret virkelighed.

Hvis nyhedsmedierne ser med bekymring på tidens konspirationsmedier, bør de spørge sig selv, hvilke kræfter de selv var med til at sætte i gang, da de begyndte at betale folk for at servere vildfarelser i bedste sendetid.

3. Kom tilbage fra faktatjekkets overdrev
At formidle facts er ikke nødvendigvis det samme som at formidle sandhed.

Tag det seneste danske folketingsvalg som eksempel:

I valgkampens første dage talte vi stort set ikke om andet end manden ved navn Morten Broager. Han er direktør i rengøringsselskabet Panorama og blev af Lars Løkke Rasmussen på valgkampens første dag brugt i en tale som eksempel på en arbejdsgiver, der havde svært ved at skaffe arbejdskraft på grund af det - ifølge Løkke - for høje kontanthjælpsniveau i Danmark. Morten Broager, sagde Venstre-formanden, havde taget en kontanthjælpsmodtager i arbejde, der siden havde forladt arbejdspladsen igen, fordi den økonomiske forskel på at være i og uden for arbejde var for lille.

Efter Løkkes tale brød helvede løs. Nyhedsmedierne satte i et vildt faktatjek-ridt jagten ind på Morten Broager, og den ene gule breaking-bjælke afløste den anden, efterhånden som nyhederne blev skudt ud i stratosfæren: Lars Løkke havde aldrig talt med den pågældende kontanthjælpsmodtager. Morten Broager nægtede at oplyse identiteten på eksmedarbejderen. Morten Broager havde hængt valgplakater op for Tina Nedergaard fra Venstre.

Det voldsomme forsøg på at endevende enhver detalje i historien om Morten Broagers tidligere ansatte nåede en form for klimaks, da rengøringsdirektøren på vej til et interview i Go' aften Danmarks studie i Tivoli blev mandsopdækket af pressen, hvilket i sig selv førte til endnu en Panorama-nyhed i havet af Panorama-nyheder: "Kameramand faldt over bænk, da Panorama-direktør viste sig i Tivoli." (Jagten - inklusive faldet - kan ses eller genses her.)

Nyhedsjournalistikkens frontalangreb på enhver mikroskopisk detalje i Morten Broagers historie efterlod offentligheden med to ting: 1) Et indtryk af, at det politiske rum er fyldt med skjulte dagsordner og løgnagtige personager, selv om dét at hænge valgplakater op vel strengt taget næppe diskvalificerer nogen fra at have noget oprigtigt på hjerte. 2) En komplet proportionsforvrænget diskussion, der kom til at handle om en hel masse små fakta, men meget få store sandheder. Hvis nogen overhovedet.

For alt imens kameramænd drattede om, og Morten Broagers telefon kimede flere gange i minuttet, fortabte svaret på det eneste væsentlige spørgsmål i debatten sig totalt: Kunne det, eller kunne det ikke, betale sig for lavtlønnede at arbejde i Danmark?

Nyhedsjournalistikkens rolle må ikke reduceres til blot at være formidler af nogle fakta. Den bør også indeholde det arbejde, det er at bygge en bro mellem fakta og de væsentligste sandheder om verden, vi lever i.

Skal vi være vrede, så lad os i det mindste være vrede over det, der faktisk er grund til at være vred over.

4. Fortæl - også - om det, der lykkes
Når en hel presse er skolet i nyhedskriteriet "konflikt", men ikke i et tilsvarende kriterie ved navn "løsning", kan det egentlig ikke undre, at vi står, hvor vi gør i dag: med en dyb mistillid til folkevalgte politikere og en udbredt oplevelse af det etablerede system som utroværdigt.

Nyhedsjournalistikken kalder sig demokratiets fjerde statsmagt. Men, som den britiske filosof Alain de Botton har bemærket, er den statsmagt, der kun beskæftiger sig med - eksempelvis - kriminalitet, skatteinddrivelse og formynderi ikke meget værd. En demokratisk statsmagt må også finde løsninger, se muligheder og have et reelt ønske om at opbygge en nation, der kan blomstre. Med de Bottons ord: Nyhedsjournalistikken bør ikke alene begrænse sig til at "minde os om samfundets værste fejltagelser, men også - nogle gange - at træne og lede dets evne til at føle stolthed, modstandskraft og håb".

Hvis tidens løgne næres af en diffus mistro, bør den journalistik, der ikke kun bryder ned, men også bygger op, være en nødvendig (og helsende, sjov og fantasifuld) kur.

5. Begynd her: Stop efterspørgslen efter falske nyheder
Facebook kan lave sine algoritmer om, YouTube kan stoppe cirkulationen af # pizzagate, Google kan putte valid information øverst i søgerobottens filter. Men skal vi løgnene til livs, er det først og fremmest på løgnenes efterspørgsel, de skal rammes.

Offentligheden må restaureres, så den også omfatter de mennesker, der har vendt sig ind i en parallelvirkelighed efter i for mange år at have følt sig som tilskuere til en samtale, som i bedste fald ikke afspejlede deres virkelighed, i værste fald reelt ikke ønskede deres tilstedeværelse.

Hvis vi skal løgnenes ekkokammer til livs, må dem, der er rige på kulturel kapital, kravle ud af tidens safe spaces, som har til hensigt at beskytte mod de mennesker, hvis holdninger betragtes som krænkende. Nyhedsjournalistikken bør stå i spidsen for at få dét møde til at ske og bidrage med mere meningsfulde måder at tale med hinanden på, end de sociale mediers drive thru-kommentarer.

Det er debat mellem mennesker, der skaber efterspørgslen efter viden.

Det betyder, at lige så hårdt nyhedsmedierne skal gå til tidens Trumper, lige så nysgerrigt skal de gå til dem, der stemmer på tidens Trumper. For måske er den anti-elitære strømning, vi er vidne til, ikke skyldig i andet end det, som også nyhedsjournalistikken alt for ofte har gjort sig skyldig i: at tro, der findes enkle svar på tidens komplekse spørgsmål om race, køn, klasse, nationalitet og globalisering.

Journalistikken er det moderne gadekær. Det er her, vi mødes for at lære os selv at kende som folk i den samme nation. Det er her, vi enkeltvis får mulighed for at forestille os som en del af det større fællesskab, selv om vi ikke har en levende chance for at lære alle i det fællesskab at kende i virkeligheden. Af alle funktioner, nyhedsjournalistikken har, må den vigtigste altid være denne: Lad fællesskabet lære sig selv at kende.

De falske nyheder begynder der, hvor forbindelsen mellem os stopper.

De fem anbefalinger til en bedre nyhedsjournalistik er undfanget ved hjælp fra flere på redaktionen, ikke mindst Zetlands administrerende direktør, Jakob Moll, der som få kan hidse sig op over breaking-spektaklet. Anbefalingslisten kan ganske givet udvides. Så byd endelig ind. Vi har brug for alle mand på dæk.

# data[].attributes.attachment_link.title
Her er de fem ting, journalistikken skal gøre (helt) anderledes for at bekæmpe tidens falske nyheder

# data[].attributes.attachment_link.description
Er nyhedsjournalistik kuren mod blitzstormen af usandheder fra USA's nye præsident og fremkomsten af falske nyheder? Eller er nyhedsmøllen snarere en del af diagnosen på en offentlighed, der i stigende grad har svært ved at skelne rigtigt fra forkert? Lea Korsgaard kommer her med fem bud på, hvad nyhedsjournalistikken som minimum bør gøre anderledes for at undgå et samfund uden sandheder.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det er ikke den trykte avis, som de unge sidder med ved morgenbordet, når de vil have et indblik i det sidste nye fra verden.

Det er nærmere mobiltelefonen eller computeren. De unge mellem 18-24 år fortrækker nemlig at få deres nyheder via sociale medier - primært Facebook.

Det viser en ny rapport fra Reuters Institute for the Study of Journalism ved Oxford, "Reuters Digital News Report 2016", som kortlægger nyhedsforbruget i 26 lande, heriblandt Danmark.

Læs også: Sociale medier presser etablerede frivillige organisationer

Hele 30 procent af de unge siger, at de får deres nyheder via sociale medier. Og blandt alle aldersgrupper i Danmark er tallet steget til 12 procent fra kun seks procent sidste år.

I Danmark bidrager professorerne Kim Schrøder og Mark Blach-Ørsten fra Roskilde Universitet til rapporten. Og ifølge Mark Blach-Ørsten er det et spørgsmål om vaner.

- Danskerne har igennem mange år været meget glade for Facebook. Og da vi ikke er så glade for selv at lægge ting ud, bruger vi primært Facebook til at dele ting - særligt nyheder.

Dog er det primært tv'et, vi tænder for, når vi vil have nyheder, viser rapporten. Hele 29 procent bruger tv som nyhedskilde. Hos de 18-24-årige er det dog kun 19 procent.

Den trykte avis ligger helt i bund. Kun syv procent får deres nyheder fra aviserne, og hos de 18-24-årige er det kun tre procent.

Undersøgelsen er gennemført af YouGov som en online-spørgeskemaundersøgelse i januar og februar 2016 med i alt 53.330 respondenter i 26 lande - med omkring 2000 respondenter i hvert land.

Få her et overblik over de vigtigste nyhedsmedier i Danmark 2016
De mest populære medier blandt alle aldersgrupper:

* Tv-nyheder: 29 procent

* Avisers onlinenyheder: 18 procent

* Nyheder via sociale medier: 12 procent

* Tv-kanalers onlinenyheder: 11 procent

* Trykte aviser: 7 procent

* Radionyheder: 7 procent

De mest populære medier blandt de 18-24-årige:

* Nyheder via sociale medier: 30 procent

* Avisers onlinenyheder: 19 procent

* Tv-nyheder: 19 procent

* Tv-kanalers onlinenyheder: 11 procent

* Radionyheder: 7 procent

* Trykte aviser: 3 procent

De mest populære medier blandt de +55-årige:

* Tv-nyheder: 40 procent

* Trykte aviser: 14 procent

* Avisers onlinenyheder: 12 procent

* Radionyheder: 8 procent

* Tv-kanalers onlinenyheder: 6 procent

* Nyheder via sociale medier: 4 procent

Kilde: "Reuters Digital News Report 2016"
/ritzau/

# data[].attributes.attachment_link.title
Unge får flest nyheder fra sociale medier som Facebook

# data[].attributes.attachment_link.description
Det er ikke den trykte avis, som de unge sidder med ved morgenbordet, når de vil have et indblik i det sidste nye fra verden. Det er nærmere mobiltelefonen eller computeren. De unge mellem 18-24 år fortrækker nemlig at få deres nyheder via sociale medier - primært Facebook.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En italiensk undersøgelse bekræftede for nylig, at polarisering af meninger, mennesker og markedet for mellemmenneskelig interaktion er et robust og ganske udbredt fænomen på de sociale medier herunder Facebook. Andre studier har igen demonstreret, at de historier, der nyder høj viralitet på sociale medier, præcis er dem, der i indhold lægger sig op ad vrede, frygt og indignation frem for dementier, undskyldninger og korrektioner.

Således kunne man formulere den hypotese, at konflikter og konfliktskabende materiale om alt fra politiske standpunkter over religiøse overbevisninger til sociale uligheder har større social transmission end enighed om selvsamme og andet. Det giver simpelthen mere trafik på de sociale medier, at mennesker er uenige frem for enige.

Omvendt arbejder sociale medier fra Facebook til Google og firmaer som Amazon og Walmart med 'mere vil have mere af det samme'-algoritmer, hvad enten der er tale om indholdet af ens news feeds eller hvilke andre produkter, man nu kunne tænke sig efter købet af en ny kummefryser eller Burberry-frakke.

Det er et spørgsmål om at generere mere trafik og afsætning af flere sociale og kommercielle produkter. Højtrafikfokus har øjensynligt et økonomisk motiv: at maksimere omsætning og overskud. Sociale mediers overskud er i høj grad klik-afhængigt og deres forretningsmodel baseret på, at klik genererer flere klik, og at trafik avler trafik. Mere trafik kan atter bruges i flere kampagner og dataanalyse af forbrugeradfærd, der senere kan være med til at skabe mere trafik, omsætning og profit. Derfor er valget af 'mere vil have mere'- algoritmer et ønske om trafikmaksimering og dermed profitgenerering.

Mere profit

Men hvis konflikter har højere social transmissionsgrad og større viralitetspotentiale end enighed, så burde sociale medieplatforme måske nærmere vende modellen om, således at ulige holdninger og synspunkter konfronteres, og debat stimuleres, frem for at enighed og skulderklap er reglen. For det er der mere trafik - og dermed profit - i.

Fra en profitmaksimeringsbetragtning gør de sociale medier det forkerte. Ekkokamre, hvori man blot bekræftes af ligesindede i det, man i forvejen mener, og forstærkes i de fælles værdier - hvad end politiske, sociale eller kulturelle - er således ikke nødvendigvis den bedste model, hvis trafik er målet.

En potentielt mere rentabel onlinearkitektur for Facebook og andre sociale medier ville være at erstatte 'mere vil have mere'-algoritmer med konfliktstimulerende algoritmer. Det ville give sådanne platforme et økonomisk løft, hvis hypotesen om, at konflikt skaber mere trafik end enighed, er korrekt.

Risikerer hård tone

Endvidere ville denne omvendte model paradoksalt nok kunne være med til at modarbejde de polariseringstendenser blandt brugerne, som netop Facebook har udtrykt nervøsitet over for. I den omvendte model vil brugerne nemlig blive konfronteret ufrivilligt med standpunkter, som de ikke er enige i. Herved kan brugerne blive mere nuancerede i deres meningsmæssige ståsteder end ved blot at nyde mere af den samme bekræftelse i deres foretrukne ekkokammer.

Udfordringen er dog, at det at stimulere debat hurtigt ender i verbalt væbnede konflikter, hvor tonen bliver hård og uforsonlig - præcis som det så ofte allerede er tilfældet online. Det betyder, at udfordringen for de sociale medier bliver at facilitere debat blandt uenige, samtidig med at tonen holdes sober. Dette er ikke let, men potentielt en bedre forretningsmodel både økonomisk og socialt. Uenighed er bare bedre.

# data[].attributes.attachment_link.title
Debat: Vi skal ud af Facebooks ekkokammer

# data[].attributes.attachment_link.description
En italiensk undersøgelse bekræftede for nylig, at polarisering af meninger, mennesker og markedet for mellemmenneskelig interaktion er et robust og ganske udbredt fænomen på de sociale medier herunder Facebook. Andre studier har igen demonstreret, at de historier, der nyder høj viralitet på sociale medier, præcis er dem, der i indhold lægger sig op ad vrede, frygt og indignation frem for dementier, undskyldninger og korrektioner.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Filosoffen Sokrates er kendt for at have sagt: "Alt, jeg ved, er, at jeg intet ved". En slags leveregel om ydmyghed og videbegærlighed.

Men Sokrates havde som bekendt ikke en facebookprofil, og hvis han havde, ville han næppe "like", hvad han så.

For sociale medier fremmer ikke den åbne, videbegærlige nysgerrighed. De gør os tværtimod dummere, mere fordomsfulde og stivnakkede, viser en stor italiensk undersøgelse af vores færden på Facebook.

Forskere på Laboratory of Computational Social Science i Lucca, Italien, har gennem fem år - fra 2010 til 2014 - fulgt spredningen af dels konspirationsteorier, dels sobre videnskabelige nyheder på Facebook. Forskernes datasæt er enormt, men konklusionerne relativt enkle - og nedslående:

Læs også

Vi opsøger, "liker" og deler hovedsagelig information på de sociale medier, som vi i forvejen er enig i. Selv absolut grundløs information spreder sig med lynets hast og er ualmindeligt sejlivet.

"Vi kan se, at brugere for det meste udvælger indhold relateret til et bestemt verdensbillede - og så ignorerer de resten," siger en af de italienske forskere, Michela Del Vicario, til Berlingske.

Informationer og holdninger, der udfordrer vores verdensbillede, går vi i en stor bue udenom. Vi forskanser os i "homogene, polariserede klynger", som forskerne kalder det i undersøgelsen, der er offentliggjort i det videnskabelige tidsskrift, PNAS - Proceedings of the National Academy of Sciences. Kald det "online ekkokamre", hvor vi råber ud og får svar tilbage, der lyder præcis som os selv.

"Det sker på informationskvalitetens bekostning og fører til forudindtagede verdensbilleder grundlagt på udokumenterede rygter, mistillid og paranoia," skriver forskerne.

Polariseringen forstærker sig selv

Problemet med polariseringen online er, at den har det med at forstærke sig selv. Nærer man for eksempel en svag bekymring om, at vacciner er farlige, vil man med få klik online kunne finde mennesker, der er enige, og dertil informationer i hobetal, der ikke bare bakker angsten op, men forstærker den - og uddyber kløften til den modsatte fløj.

Læs også

Det italienske forskerhold har således dokumenteret, at ædruelige forsøg på Facebook på at modbevise falske historier oftest bliver totalt overhørt eller blot forstærker folks hengivelse til løgnen. Confirmation bias kaldes fænomenet på engelsk, når man opsøger, husker og foretrækker information og mennesker, som bekræfter ens allerede eksisterende livsopfattelse - og dette er en af de primære årsager til, at falsk information stortrives på de sociale medier, mener forskerne.

Demokratisk problem

Og hvad så? Må folk ikke selv om deres hyggeflirt med islamofobiske hadesider, klimakonspirationsteorier eller radikal veganisme, så længe det holder sig inden for lovens rammer?

Jo, men i det store billede indebærer spredningen af falsk information på internettet en risiko for cyberangreb, for terrorisme og for selve verdensordenens sammenbrud, lød det i en rapport fra World Economic Forum (WEF) i august 2015. Så grelt er det, at WEF kalder falsk information på internettet "en af de største trusler mod det moderne samfund".

"Enhver på internettet har muligheden for bevidst eller ubevidst at dele vildledende information, som er svær at korrigere, når den en gang er spredt. I nogle tilfælde kan konsekvenserne være meget alvorlige," siger Michela Del Vicario og henviser til sagen om "Jade Helm 15", en række simple militærøvelser på tværs af USA, der fik teorier om, at en borgerkrig, en fremmedinvasion eller et militært kup var på vej, til at løbe gennem de sociale medier som en steppebrand.

I tilgift kommer et indlysende demokratisk problem, mener Vincent F. Hendricks, professor og leder af Center for Informations- og Boblestudier (CIBS) ved Københavns Universitet. Især når man tænker på, at Facebook ifølge Reuters' store medieundersøgelser nu er den primære nyhedskilde for knap halvdelen af danskerne:

"Polariseringsklynger er et robust fænomen. Hvis du samler folk, der i øvrigt er enige, er det ikke sådan, at de nødvendigvis bliver mere nuancerede i deres standpunkter, når de diskuterer. Tværtimod forskyder hele gruppen sig ofte til et standpunkt, der er mere radikalt end udgangspunktet. Det kan være farligt for demokratiet - hvis man altså er tilhænger af det "drøftende demokrati"," siger Vincent F. Hendricks, der er ved at lægge sidste hånd på bogen "Vincents bobler", der blandt andet berører samme problemstilling som det italienske forskerhold. Bogen udkommer i foråret.

Ikke Facebook, men brugernes problem

Det ligger i Facebooks algoritmer - de programmer, der bestemmer, hvad vi ser - at man hovedsagelig præsenteres for ting, man kan lide og er interesseret i. Men man kan ikke give Facebook ansvaret for at opdrage os demokratisk, siger Filip Wallberg, journalistisk lektor på SDU:

"Facebook er ikke en demokratisk foranstaltning. Facebook er en virksomhed, der skal tjene penge, og den forretning ville gå meget dårligere, hvis de begyndte at udfordre folk og gøre det ubehageligt at gå på Facebook. Folk vil hygge sig, ikke føle, at de er omgivet af fjender, når de åbner sitet," siger han.

Vincent F. Hendricks supplerer:

"Polarisering eller lemmingeeffekten har eksisteret lige så længe, som der har været mennesker. Forskellen er, at nu foregår det med lynets hastighed og er potentielt globalt. Informationsteknologien kan på den måde være med til at forstærke en irrationel gruppeadfærd i en grad, som vi aldrig nogensinde har set før," siger han.

Internettet rummer i sin grundidé et vidunderligt demokratisk potentiale. Al tænkelig information er til rådighed til individets frie fordøjelse og refleksion. Men oplysningsfilosoffer som Kant og Rousseau ville tude af fortvivlelse, hvis de så, hvordan vi (mis)forvalter al den information, mener Vincent F. Hendricks

"Det har vist sig, at når du stikker folk mere information, så sorterer de bare kraftigere i det. De bliver ikke nødvendigvis mere oplyste," siger han.

Hos Facebook har man ikke nogen kommentar til den konkrete undersøgelse. Men Peter Münster, kommunikationschef for Facebook i Norden, siger, at det sociale medie primært ser det som sin opgave at lægge platform til de diskussioner, som brugerne ønsker at tage, og ikke at agere sandhedspoliti:

"Mange af de emner, der bliver diskuteret på Facebook, har ikke en objektiv sandhed eller facitliste. Folk kan virkelig være uenige og der kan være store forskelle på, hvad folk tror på. Vi ser ikke som vores opgave at regulere, hvad det er for en sandhed, der gælder. Man kan sige, at Facebook omvendt er et meget kraftfuldt værktøj til at gå i clinch med falske påstande eller opfattelser, man er uenig i. Man kan engagere sig og informere debatten med sin viden. Det eneste, vi forlanger, er, at man skal stå ved, hvad man siger, med sit rette navn," siger Peter Münster.

Hverken Vincent F. Hendricks og Filip Wallberg tror på computerprogrammer eller algoritmer, der kan sortere i indholdet på de sociale medier. Risikoen for censur er alt for stor. De mener, at vi med tiden vil blive bedre - og mere demokratiske - i vores brug af sociale medier. Vi er på en gang i færd med at "definere og lære de digitale spilleregler", som Filip Wallberg siger.

"At have internettet til rådighed føles i dag som en ekstra sans. Noget naturligt. Men det er det jo ikke. Facebook fylder 12 år i år. Sociale medier er stadig en ny socialpsykologisk erfaring, vi skal gøre os," siger Hendricks.

Danskerne på de sociale medier

Lemmingeeffekten på Facebook

Gode råd: Undgå at blive fanget i en "boble"

Test dit argument - har du selvstændige grunde til at tro på eller mene, hvad andre mener?

Tænk, før du "liker" - dit lille like er måske ubetydeligt, men det samlede antal "likes" kan have stor effekt på dannelsen af den offentlige mening. Kan du stå inde for det?

Stil spørgsmål til kilden - eller tjek selv den information, en holdning baserer sig på.

Tro ikke dine egne øjne - billeder er særligt virkningsfulde og dermed fristende at manipulere. Hvor stammer det fra? Og er det troværdigt?

Tal og del med omtanke - hvem deler du med, og kunne du stå inde for din kommunikation, hvis den foregik ansigt til ansigt?

Kilde: Vincent F. Hendricks: "Vincents bobler" (udkommer maj 2016).
Løkke snød dreng for slikkepind"
I september 2011 - kort inden folketingsvalget samme år - udkom Ekstra-Bladet med en historie om, at Lars Løkke Rasmussen (V) havde viftet en lille dreng om næsen med en slikkepind, før han stak den i inderlommen og forlod stedet. Historien blev delt over 3.500 gange på Facebook, før Ekstra-Bladet måtte berigtige den. Slikkepinden var en gave fra drengen til Løkke. Denne berigtigelse blev til sammenligning kun delt 158 gange på Facebook.
"Gravid kvinde overfaldet af flygtning"
I september 2015, da flygtningekrisen netop havde nået Danmark, vakte en Facebook-opdatering om et voldeligt overfald på en gravid kvinde på færgen Rødby-Puttgarden stor opsigt. Voldsmanden skulle være en af cirka 100 flygtninge om bord på færgen, en flygtning, som endda havde været i færd med at bryde ind i kvindens bil. Derfor, mente Facebook-brugeren, var "der kun en vej med dem efter min mening, og det er retur". Politiet kunne siden fortælle, at gerningsmanden var turist, ikke flygtning. Da var opdateringen delt flere tusinde gange.
"Bundesbankchef går af"
I januar 2013 spredte nyheden om Jens Weidmann, Deutsche Bundesbanks øverste chefs, højst overraskende afgang sig på de sociale medier. "Nyheden" opstod på små Twitter-konti, spredte sig til et sekscifret antal mennesker på få minutter og efter 18 minutter havde Euroen mistet 0,55 procent af sin værdi over for dollaren - et potentielt milliardtab på det finansielle marked. Oplysningen blev delt af både uautoriserede medier og etablerede aviser. Først da en talsmand fra Bundesbanken dementerede rygtet i stærke vendinger - "komplette blödsinn" på tysk - stabiliserede euroen sig igen.
"Obama er såret"
I april 2013 blev det amerikanske nyhedsbureau Associated Press' twitterkonto hacket. Kontoen med over seks millioner følgere udsendte et falsk tweet med ordlyden "Breaking: To eksplosioner i Det Hvide Hus, Barack Obama er såret", der blev "retweetet" med eksplosiv hastighed. Det amerikanske aktiemarked styrtdykkede øjeblikkeligt, et tab, der senere er beregnet til 200 mia. dollar. Efter få minutter fik både AP og Det Hvide Hus forsikret befolkningen om, at Obama havde det godt. Aktiekursen rettede sig herefter. En gruppe kaldet "Syrian Electronic Army" tog ansvaret for hackingen, og i USA har man siden debatteret, om det falske tweet reelt var et forsøg på "økonomisk terror".

62 procent af danskerne bruger i 2016 Facebook dagligt. Til sammenligning bruger kun 17 procent YouTube dagligt, 15 procent bruger Snapchat dagligt, 11 procent Instagram, mens kun fire procent dagligt bruger Twitter.

Når danskerne går på internettet, er læsning af e-mail lige nu det første, som 56 procent af danskerne foretager sig, men sociale medier haler stærkt ind. For 26 procent sammenlagt er sociale medier det første, de tjekker. Kun 12 procent tjekker nyheder som det første.

Særligt Facebook fungerer som "nyhedskanal" for danskerne. 47 procent fik i 2015 deres nyheder gennem sociale medier. Året før var tallet 35 procent.

Facebook, der blev lanceret i 2004, menes i dag at have knap 1,5 milliarder månedlige brugere på verdensplan.

KILDE: Socialemedier.dk, Digital News Report (Reuters), Facebook m.fl.

# data[].attributes.attachment_link.description
Når vi går på de sociale medier, opsøger vi hovedsagelig information og holdninger, vi i forvejen er enige i. Og vi boltrer os gerne i falsk information, hvis det understøtter vores holdning. Polariseringen er et enormt demokratisk problem i en tid, hvor de sociale medier er blevet vores primære nyhedskanal.