# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rødstrømperne var en venstreorienteret og radikal feministisk kvindebevægelse, der organisatorisk var baseret på små kvindegrupper. Bevægelsen blev stiftet i 1970, og det var også i 1970'erne at den havde sin storhedstid. Rødstrømpebevægelsens overordnede mål var en omstyrtelse af kapitalismen og patriarkatet, som ideologisk blev set som to uløseligt forbundne størrelser. De umiddelbare mål var lige løn og lige vilkår for mænd og kvinder, og kvindekampen skulle foregå overalt: i politik, på arbejdspladsen, i familien og i dobbeltsengen. Bevægelsens slogan lød: Ingen kvindekamp uden klassekamp, ingen klassekamp uden kvindekamp! Rødstrømpernes kamp fik betydning for udviklingen af kønnenes ligestilling.

1970: Stiftelse og navn

Forskellige grupper af kvinder gjorde fra slutningen af 1960'erne i stigende omfang oprør mod den traditionelle kvindeopfattelse. Oprøret kom på baggrund af flere fænomener, der opstod i efterkrigstiden og især i 1960'erne: kvinders voksende indtræden på arbejdsmarkedet, bedre mulighed for prævention, debat om adgang til fri abort og det antiautoritære ungdomsoprør. Samtidig var den danske bevægelse led i og inspireret af en international udvikling, hvor der blev formuleret et teoretisk grundlag for opfattelsen af, at kønsforskelle ikke kun er biologisk, men også socialt og kulturelt bestemte.

Selve Rødstrømpebevægelsen blev stiftet i København 1970, og de første medlemmer var primært aktive studerende fra Københavns Universitet. Mange af disse kvinder havde ud over studenterbevægelsen også været aktive i 1960'erne i den kønsblandede forening 'Individ og Samfund', der bl.a. arrangerede demonstrationer for indførelsen af den fri abort. De første rødstrømper var altså allerede garvede aktivister og agitatorer, der i høj grad forstod at trække på egne erfaringer og netværk, da den nye kvindebevægelse skulle etableres.

Rødstrømpebevægelsens stærke rødder til studenterbevægelsen blev spejlet i elementer som den lederfri struktur og ideen om selvskolende og selvstændige basisgrupper. Men rødstrømpebevægelsen var på mange måder også en protest mod studenterbevægelsen, hvor mange kvinder havde følt sig overset, overhørt og latterliggjort. Derfor måtte mænd heller ikke være med i bevægelsen.

Bevægelsens navn kom fra den samtidige amerikanske kvindegruppe New York Redstockings, hvis aktioner også var til stor inspiration for de danske rødstrømper. Den røde farve symboliserede bevægelsens tilknytning til venstrefløjen

Rødstrømpernes organisation og virke

Rødstrømpebevægelsen startede i høj grad som et rent byfænomen, hvor næsten al aktivitet var centreret omkring København, Aarhus og Odense. I midten af 1970'erne spredte bevægelsen sig dog til de mellemstore byer og fik dermed karakter af en bredere bevægelse.

Organisatorisk var bevægelsen basisdemokratisk, hvilket betød, at der aldrig blev valgt nogen formel ledelse eller vedtaget noget overordnet principprogram. Derfor var hver basisgruppe autonom, definerede selv sit formål og stod i princippet kun til ansvar over sig selv. Rødstrømpernes aktiviteter op gennem 1970'erne var, bl.a. pga. organisationsformen, meget forskellige, men storbyerne stod generelt for de mest ambitiøse og radikale arrangementer. Kvinderne udfoldede sig på alle fronter og viste, at de kunne selv. Kvindefestivaler med rene kvindebands, kvindehuse, kvindekunst og kvindelitteratur var populære modtræk til det, rødstrømperne opfattede som en mandsdomineret kultur. Blandt de mest kendte initiativer er bl.a. Femø lejren og Kvindemuseet i Aarhus.

Rødstrømpebevægelsen ønskede at skabe nye samlivsformer og nye ligeværdige mande- og kvinderoller. Dette skulle ske ved at sætte fokus på det private og gøre det politisk. Rødstrømperne fik gennem deres virke sat kvindernes vilkår og stilling på dagsordenen, både politisk og familiemæssigt. Op gennem 1980'erne faldt aktivitetsniveauet blandt rødstrømperne kraftigt, og i 1985 tog de aarhusianske rødstrømper konsekvensen med en stor nedlæggelsesfest for organisation.

I nterne uenigheder og udbrydergrupper

Rødstrømperne havde, trods deres budskab om kvindesolidaritet, ikke altid lige let ved at enes om hvordan bevægelsen skulle fungere. Nogle af de store stridspunkter var omkring den organisatoriske indretning, såsom hvor flad strukturen skulle være, muligheden for et principprogram og obligatorisk kontingent samt ideen om et mere centralt organ, der kunne kommunikere direkte og ensartet til bevægelsens medlemmer. Rødstrømpebevægelsen fastholdt overordnet set sin flade struktur perioden igennem, hvilket medførte, at nogle kvinder valgte at bryde med bevægelsen og forsætte ligestillingsarbejdet i venstrefløjspartierne eller i helt nystiftede organisationer.

Kravet om den flade struktur uden ledere gjorde til tider også enkelte medlemmer upopulære internt i bevægelsen, da man følte, at de førte sig frem som uformelle ledere og poserede for meget i pressen. I bevægelsen fik disse kvinder tilnavnet stjernerødstrømper, hvilket bestemt ikke var et hædersmærkat. Ulla Dahlerup er et eksempel på en rødstrømpe, hvis solo-aktivisme gav positiv omtale i pressen og dårligt ry internt i bevægelsen.

Flere af de lesbiske medlemmer ragede også uklar med den øvrige bevægelse. De følte sig usynliggjort, marginaliseret og til tider endda uvelkomne. Det førte i 1974 til, at en stor gruppe lesbiske brød med rødstrømpebevægelsen og dannede deres egen forening Lesbisk Bevægelse, som blev Danmarks første landsdækkende organisation kun for lesbiske.

Arven efter rødstrømperne

Selvom Rødstrømperne kun havde stærk gennemslagskraft i ca. 10 år, har de alligevel sat sig mange varige spor i det danske samfund.

For det første var Rødstrømperne med til at sætte øget fokus på kvinders forhold og var dermed med til at sikre love og politiske tiltag, der førte til øget lighed mellem kønnene. Eksempler på dette er fri abort (1973), ligelønsloven (1976) og forbedringer i barselsloven i 1980.

For det andet tog Rødstrømpernes medlemmer initiativ til kvindeforskningen på de danske universiteter, det der i dag lever videre under betegnelsen kønsforskning. Kvindebevægelsen førte dog ikke kun til en nyt selvstændigt forskningsområde, men bragte også kønsperspektivet ind i flere af de etablerede discipliner.

For det tredje efterlod Rødstrømperne sig en række blivende institutioner, hvoraf mange i dag er (delvist) offentligt finansieret. Det gælder fx. KVINFO, Kvindemuseet i Aarhus, krisecentre for voldsramte kvinder og Kvindehuset i København.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rødstrømperne og den nye kvindebevægelse, ca. 1970-1985

# data[].attributes.attachment_link.description
Rødstrømperne var en venstreorienteret og radikal feministisk kvindebevægelse, der organisatorisk var baseret på små kvindegrupper. Bevægelsen blev stiftet i 1970, og det var også i 1970'erne at den havde sin storhedstid. Rødstrømpebevægelsens overordnede mål var en omstyrtelse af kapitalismen og patriarkatet, som ideologisk blev set som to uløseligt forbundne størrelser.

# data[].attributes.headline
Statistikker om baggrunden for ungdomsoprøret

# data[].attributes.subject
Statistikker om baggrunden for ungdomsoprøret

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Indledning
Få årstal har opnået samme berømmelse som 1968, der for mange står som symbolet på bl.a. ungdomsoprøret og den seksuelle frigørelse. Tiden omkring 1968 var da også præget af store politiske og kulturelle omvæltninger både i og uden for Danmark - og førte bl.a. til frigivelsen af pornoen, studenterdemonstrationer og nye samlivsformer.

I vor tid er 1968 stadig kilde til diskussion mellem venstre- og højrefløjen. Hvor venstrefløjen generelt ser perioden omkring 1968 som en storhedstid for frisind og demokratisering, fremhæver højrefløjen den snarere som en periode præget af revolutionsromantik, der førte til en farlig flirten med kommunistiske diktaturstater. I 2018, 50 året for 1968, er der fornyet diskussion om perioden og konsekvenserne af de politiske og kulturelle bevægelser og strømninger, som prægede datiden.

Her indtager en af lederne af det københavnske studenteroprør, Finn Ejner Madsen, talerstolen på Københavns Universitet for at kritisere uddannelsessystemet.

Baggrunden for ungdomsoprøret

Politiske bevægelser og kulturelle strømninger i 1968

Ved indgangen til 1970'erne var det - særligt i de store byer - blevet normalt at bo sammen med sin kæreste og få barn med denne uden at indgå ægteskab, noget, der bare få årtier forinden ville have vakt skandale.

Den danske modstand imod Vietnam-krigen havde to udtryk i tiden omkring 1968. På den ene side var der den sociale bevægelse af langhårede unge mennesker med skilte påtrykt slogans som "Make love - not war", og dels var der en bredere dansk modstand.
Den aktive bevægelse mod Vietnam-krigen opstod i høj grad på baggrund af de erfaringer, man havde gjort sig i forbindelse med atom-marcherne i midten af 1960'erne, og havde sit udspring i et politiseret venstreorienteret miljø, der kritiserede krigen ud fra anti-kolonialistiske og marxistiske teorier. Det er dog umuligt at adskille den politiske del af Vietnambevægelsen fra den generelle ungdomskultur. For mange unge, især i de større byer, var fred, kærlighed og aktivisme vigtige elementer i deres fælles kultur, og bevægelsen imod Vietnam-krigen bestod derfor både af grupper af dybt politiserede individer og en stor gruppe af politisk relativt uengagerede unge mennesker, der nok var modstandere af Vietnam-krigen, men for hvem selve protesterne og aktionerne havde et identitetsskabende formål i sig selv.

Sideløbende med den sociale bevægelse, der er beskrevet ovenfor, var der i Danmark en bred modstand imod Vietnam-krigen. Således viser en Gallupmåling fra 1966, at kun 10% støttede op om USA's Vietnampolitik, hvorimod 51% var modstandere. En af de centrale grunde til den folkelige modstand var, at Vietnam-krigen som den første krig i verdenshistorien blev massivt tv-dækket og dermed kom helt ind i folks dagligstuer. Danskerne blev konfronteret med voldsomme billeder af bombninger og døde i Vietnam, hvilket skabte bred modstand imod krigen, også hos de dele af samfundet, der aldrig kunne finde på at lade håret vokse eller gå med i en demonstration. Modstanden blev faktisk så folkelig, at Dronning Margrethe i sin nytårstale 31. december 1972 ytrede ønske om en snarlig afslutning på krigen: " Medens det endnu kort før jul var en udbredt forventning, at den blodige krig i Vietnam endelig nærmede sig afslutningen, har vi i den seneste tid været vidne til en ny tragisk vending ved en genopblusning af krigshandlingerne. Det seneste døgns efterretninger får os til at håbe, at freden endelig må komme til dette ulykkelige land"

# data[].attributes.attachment_link.description
Indledning Få årstal har opnået samme berømmelse som 1968, der for mange står som symbolet på bl.a. ungdomsoprøret og den seksuelle frigørelse. Tiden omkring 1968 var da også præget af store politiske og kulturelle omvæltninger både i og uden for Danmark - og førte bl.a. til frigivelsen af pornoen, studenterdemonstrationer og nye samlivsformer.

# data[].attributes.headline
Links til gallupundersøgelser om ligestilling fra 1947-1966

# data[].attributes.subject
Links til gallupundersøgelser om ligestilling fra 1947-1966

# data[].attributes.body
Gallup 1947: Hvad er det bedst at være - mand eller kvinde?

Gallup 1963: 1 af 3 husmødre ønsker sig et arbejde uden for hjemmet

Gallup 1963: Hver fjerde husmoder har udearbejde

Gallup 1948: Skal Danmark kunne regeres af en dronning?

Gallup 1966: Hjælper mand

# data[].attributes.body
Dansk statistik

# data[].attributes.headline
Uddrag af grundloven og statistik om kvindelig repræsentation

# data[].attributes.subject
Uddrag af grundloven og statistik om kvindelig repræsentation

# data[].attributes.headline
Fremstilling om den demokratiske udvikling generelt fra 1849 og frem

# data[].attributes.subject
Fremstilling om den demokratiske udvikling generelt fra 1849 og frem

# data[].attributes.body
Video: Hvem er udelukket fra demokratiet?

# data[].attributes.attachment_link.title
1915: demokrati og valgret - historien om "de syv F'er"

# data[].attributes.attachment_link.description
Ved indførelsen af Grundloven i 1849 blev en række befolkningsgrupper udelukket fra politisk deltagelse. Disse grupper er blevet kaldt "de syv F'er": fruentimmere, folkehold, fattige, fallenter, fjolser, forbrydere og fremmede. I denne film fortæller historiker, ph.d. Anne Engelst Nørgaard historien om "de syv F'er" fra 1849 og frem til i dag.

# data[].attributes.headline
Fremstilling: Den internationale inspiration til første bølge

# data[].attributes.subject
Fremstilling: Den internationale inspiration til første bølge

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
danmarkshistorien.dk har udarbejdet en række film om udvidelsen af valgretten, der var et centralt element i Grundloven af 1915. Filmene er en del af projektet 'Digitalisering af kvindehistoriske kilder'.

I denne film fortæller lektor, ph.d. Christina Fiig om den internationale inspiration til kampen for kvinders valgret i Danmark. De danske kvindesagsorganisationer var inspireret af den politiske udvikling i andre lande, udenlandske kvindesagsorganisationers arbejdsmetoder og John Stuart Mills politiske og filosofiske ideer.

Se flere film her.

# data[].attributes.attachment_link.title
1915: demokrati og valgret - den internationale inspiration

# data[].attributes.attachment_link.description
danmarkshistorien.dk har udarbejdet en række film om udvidelsen af valgretten, der var et centralt element i Grundloven af 1915. Filmene er en del af projektet 'Digitalisering af kvindehistoriske kilder'. I denne film fortæller lektor, ph.d. Christina Fiig om den internationale inspiration til kampen for kvinders valgret i Danmark.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kampen for danske kvinders valgret udspillede sig i årene omkring 1900 og resulterede i, at de opnåede kommunal valgret i 1908 og fuld politisk valgret med den nye grundlov i 1915. Debatten om kvindelig valgret indgik i den højspændte politiske kamp mellem Højre og Venstre om det parlamentariske demokrati, men den hentede ligeledes vigtig international inspiration. Ligesom vi i nutiden bliver inspireret af andre landes politikker, af sociale bevægelsers metoder og krav samt af politiske og filosofiske idéer, gjorde valgretsforkæmperne det samme. Et internationalt perspektiv viser, at Danmark var med i den tidlige del af en europæisk og global kamp for den lige og almindelige valgret. Det illustrerer også, hvordan internationale strømninger havde stor betydning for den danske debat og de danske valgretsforkæmperes argumenter og politiske handlingsrum.

Valgret i andre lande

En vigtig inspiration i den danske kamp for kvinders valgret var de lande, som allerede havde vedtaget love om en udvidelse af valgretten. Kendetegnende for mange lande var, at valgretten gradvist blev udvidet, både i forhold til valgenes art (regionale eller nationale) og i forhold til bestemte grupper af kvinder (fx til enker, ejendomsbesiddere eller skatteydere). Det gjaldt fx Island, der på det tidspunkt stadigvæk hørte under det danske rige. Her fik bondeenker og ugifte husbestyrerinder kommunal valgret i 1882. I New Zealand fik kvinder valgret til kommunale og regionale valg i 1893.

En vigtig inspirationskilde i den danske proces var især de nordiske lande, som indførte valgret til visse grupper af kvinder. Det gjaldt Finland, Island, Norge og Sverige, hvor ugifte og økonomisk aktive kvinder fik stemmeret til kommunalvalg før andre grupper. Finland indførte også i 1906 som det første land lige og almindelig valgret til kvinder og mænd, uafhængigt af indkomst og social klasse. Disse lande blev i Danmark trukket frem som gode eksempler på, at kvinders deltagelse i politik var gavnligt og retfærdig. En af den danske valgretskamps skarpeste penne, Elna Munch (1871-1945), skrev i 1906 og i 1908 detaljeret om de internationale erfaringer.

Internationale sociale bevægelser og organisationer

En anden type af international inspiration kom fra de internationale sociale bevægelser og organisationer, som arbejdede for kvinders valgret. Nogle af disse bevægelser blev grundlagt allerede midt i det 19. århundrede, f.eks. den amerikanske kvindebevægelse, der fra sin begyndelse i 1848 havde kravet om valgret med.

International Woman Suffrage Alliance

Omkring år 1900 dukkede en lang række valgretsbevægelser op. Et fællestræk var deres kontakt til andre landes organisationer. Kvinders valgret blev det første eksempel på international mobilisering i kampen for kvinders rettigheder. Forbindelsen mellem den danske og den internationale kvinderetsbevægelse var ikke nødvendigvis så tydelig for den danske offentlighed i samtiden, men fremstår klart i et historisk perspektiv. I 1902 oprettedes paraplyorganisationen International Woman Suffrage Alliance(IWSA), som samlede de nationale valgretsorganisationer og også spillede en vigtig rolle i de danske valgretsorganisationers arbejde. IWSA fungerede som et forum for udveksling af idéer og for moralsk og praktisk støtte til kampen for national valgret.

Dette gjaldt særligt for det danske Landsforbundet for Kvinders Valgret, der virkede fra 1907 til 1915, samt for Dansk Kvindesamfund. Forbindelsen til IWSA afspejlede sig for eksempel i Landsforbundets overordnede strategi, der sigtede på mobilisering og etablering af en bevægelse med sympatisører over hele landet. Inspirationen viste sig også i den særlige form for agitation, som man praktiserede. Landsforbundet agiterede på moderne vis gennem tidens massemedier med artikler i dagspressen og formåede efter udenlandsk mønster at lave en veltilrettelagt, massiv og landsdækkende pressekampagne. Desuden blev der afholdt foredrag over hele landet og interne kurser i argumentation og retorik. Et tilbagevendende tema i medlemsbladet Kvindevalgret handlede om de danske kvinders tilbageholdenhed i politiske debatter og andre offentlige forsamlinger og om en opfordring til at gribe ordet i den politiske offentlighed.

Landsforbundets grundlægger cand.mag. Elna Munch spillede en særlig rolle for det internationale arbejde, både gennem sin deltagelse i IWSA's kongresser og gennem sin journalistiske virksomhed. Hun var en skarp analytiker, en spids pen og en ildsjæl. Landsforbundets medlemsblad Kvindevalgret afspejlede samhørigheden med den internationale kvindevalgretsbevægelse. Bladet indeholdt ganske få artikler om samtidens øvrige danske valgretsorganisationer, men til gengæld hyppige indslag om arbejdet for valgret globalt.

De britiske og irske suffragetter

De britiske og irske suffragetter påkaldte sig særlig opmærksomhed med deres radikale metoder, der bl.a. omfattede smadrede ruder, ødelæggelse af kommunikationsmidler som postkasser og telefonledninger, ødelæggelse af kulturgenstande og angreb på teatre, politikerhjem og sportsfaciliteter - altså en form for politisk ekstremisme. At dømme efter de mange omtaler i Landsforbundets medlemsblad var dets medlemmer fascinerede af suffragetterne og deres anvendelse af "militant teknik". Disse metoder var selvsagt meget anderledes end de reformvenlige og mere diskrete danske valgretskvinders argumenter og handlinger. De britiske og irske suffragetter var desuden meget mediebevidste og udnyttede den skrevne presses og pressefotografiets muligheder. De danske valgretskvinder lærte herigennem at sætte deres pressekontakt i system, bl.a. med oprettelse af et pressebureau, der producerede tekster til den trykte presse.

I Kvindevalgret præsenterede Elna Munch tidligt markante udenlandske suffragetter, der var karakteriseret af "en stor naturlig Veltalenhed" og optrådte "med stor Overlegenhed og Selvsikkerhed". Disse personlige beskrivelser tjente som rollemodeller.

Idéhistorisk inspiration

Modsatrettede ideologiske strømninger karakteriserede omkring år 1900 det danske politiske landskab. På den ene side var der den politiske liberalisme, født af den franske 1789-revolution og af den britiske filosof og politiker John Stuart Mills (1806-73) skrifter, som dannede et radikalt baggrundstæppe for ideer om politisk deltagelse for både kvinder og mænd. På den anden side fandtes stærke konservative kræfter, som forholdt sig afventende til valgretsspørgsmålet også i denne sidste fase af valgretskampen. Et særligt komplekst forhold var der mellem feminisme og socialisme. I begyndelsen af det 20. århundrede udvikledes en stærk feministisk bevægelse inden for international socialisme. De største socialistiske kvindebevægelser fandtes i Tyskland, USA og Østrig, og tyske Clara Zetkin (1857-1933) blev den internationale socialismes mest kendte lederskikkelse.

Britiske John Stuart Mills (og hans partner Harriet Taylor Mills) tænkning - og særligt afhandlingen The Subjection of Women (1869) (på dansk Kvindernes Underkuelse, 1869) - formede et opsigtsvækkende afsæt for diskussionen af kvinders frigørelse og politiske rettigheder i Europa. Mill betragtede kvindekampen som en vigtig del af moderniseringen af vestlige samfund, og hans argument havde sin oprindelse i to begreber:

liberalisme, dvs. at alle voksne kvinder og mænd i princippet er lige i politisk og retslig forstand, og at ulighed mellem kønnene udgør en hindring for udvikling af menneskeheden.

lighed, dvs. et opgør med tankegangen om, at kvinder er naturligt underlegne, mindre fornuftige og mere følelsesbetonede end mænd.Vis

John Stuart Mills idéer fik et vist gennemslag i Danmark gennem Georg Brandes' oversættelse af Kvindernes Underkuelse (1869). Mills argumenter indgik ligeledes i rigsdagsdebatterne om kvindelig valgret til kommunale valg i 1880'erne. Valgretskvindernes stærke fokus på kvinders argumentation, kommunikative evner og deltagelse i politik og den politiske offentlighed hentede givetvis inspiration i Mills tankegang om politisk ligestilling og om kvinders modenhed som politiske medborgere i det spirende demokrati.

Eksemplets magt

Internationale begivenheder og erfaringer kom til at påvirke den danske debat om kvinders valgret. Gennemførelse af valgretten i andre lande fungerede som 'eksemplets magt' og banede vej for, at man kunne forstille sig, at både kvinder og mænd deltog i politik. Desuden kom der fra den internationale bevægelse stærk inspiration til valgretsbevægelsens argumentation, retorik, pressestrategi og mobilisering. Den danske vej mod kvindelig valgret, der blev gennemført på kommunalt plan i 1908 og til Rigsdagen med grundlovsændringen i 1915, er derfor også et led i en samtidig international udvikling og gensidig påvirkning.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kampen for danske kvinders valgret udspillede sig i årene omkring 1900 og resulterede i, at de opnåede kommunal valgret i 1908 og fuld politisk valgret med den nye grundlov i 1915. Debatten om kvindelig valgret indgik i den højspændte politiske kamp mellem Højre og Venstre om det parlamentariske demokrati, men den hentede ligeledes vigtig international inspiration.

# data[].attributes.headline
Fremstilling: Fase 1 og 2 i kampen for valgret

# data[].attributes.subject
Fremstilling: Fase 1 og 2 i kampen for valgret

# data[].attributes.headline
Fremstilling og kilder: kampen for stemmeret

# data[].attributes.subject
Fremstilling og kilder: kampen for stemmeret

# data[].attributes.headline
Statistikker om ligestilling i dag og historisk set

# data[].attributes.subject
Statistikker om ligestilling i dag og historisk set

# data[].attributes.attachment_link.title
Statistikker om ligestilling mellem kønnene

# data[].attributes.body
Video: Kan måske anvendes til hvordan vores værdier og forforståelse former vores vurdering af ligestilling

# data[].attributes.attachment_link.title
Indkomstforskellene mellem mænd og kvinder - Luk samfundet op!

# data[].attributes.attachment_link.description
Denne undervisningsfilm er supplerende materiale til bogen Luk samfundet op! Læs mere om bogen og find øvelsesopgaver til filmen på luksamfundetop.dk

# data[].attributes.body
Video: Kan måske anvendes til hvordan vores værdier og forforståelse former vores vurdering af ligestilling

# data[].attributes.attachment_link.title
Kønsfordeling på arbejdsmarkedet - Luk samfundet op!

# data[].attributes.attachment_link.description
Denne undervisningsfilm er supplerende materiale til bogen Luk samfundet op! Læs mere om bogen og find øvelsesopgaver til filmen på luksamfundetop.dk

# data[].attributes.body
Videoer der forklare

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Er feminister i dag stærke og debatskabende kvinder, eller er de faldet af på den siden 70'erne?

Det er to historikere og tidligere rødstrømper uenige om.

- Nutidens danske feminisme er svær at få hold på. Det skyldes utvivlsomt, at den digitale revolution har gjort, at når en person vil ytre sig politisk, så sker det eksempelvis på blogs eller på Facebook. Jeg har også svært ved at få øje på offentlige og kollektive manifestationer. Og så savner jeg debatskabende forfattere og insisterende skribenter i nutidens mediebillede.

Sådan lyder vurderingen fra Tinne Vammen, historiker, tidligere seniorforsker og 70'er rødstrømpe. Hun savner både aktivisme og synlighed fra nutidens feminister.

Jytte Larsen, nuværende historiker og forsker ved Kvinfo, var også aktiv rødstrømpe. Men i modsætning til Tine Vammen, mener hun, at nutidens feminister skaber debat:

- Nutidens feminister gør noget meget vigtigt. De tager kampen op fra hvor, vi nåede til. Den nuværende generation af danske kvinder stiller igen nogle helt andre og nye krav til seksuel frihed, ukrænkelighed og retfærdighed, siger hun.

Bør råbe op med fælles stemme

Tilbage i 70'erne kom rødstrømperne ud med deres budskaber gennem demonstrationer og aktivisme, og især den feministiske stemme i litteraturen nåede bredt ud i den offentlige debat.

Tine Vammen mener, at det er svært at vurdere, hvor feminismen kommer til udtryk i dag, fordi kommunikationsstrukturerne har ændret sig radikalt de seneste år.

- Selvom den digitale virkelighed er en kæmpe demokratisk mulighed, er det svært at se, hvor alle nutidens feministiske røster opsamles og bliver et fælles kor. Jeg har svært ved at få øje på offentlige og kollektive tilkendegivelser à la rødstrømpernes fantasifulde demonstrationer, siger hun og uddyber:

- Uden at være politisk romantiker eller tro på, at historien gentager sig, er der adskilligt fra rødstrømpebevægelsen, jeg savner i dag. Især bevægelsens grundlæggende basisdemokratiske arbejdsformer, antihierarkiske struktur og hele satsningen på, at det personligt-private og det politiske hænger sammen.

Men tilstedeværelsen af feminismen som et fællesskab i dagens Danmark, har Jytte Larsen ikke svært ved at se. Tværtimod:

- Der sker en hel masse i den offentlige debat lige nu, som netop er et udtryk for, at den nuværende generation af feministiske kvinder tager kampen op fra, hvor vi nåede til. Jeg synes bestemt, vi hører feministerne ytre sig i fællesskab. Senest om hævnporno og hverdagssexisme.

Og selvom det ofte er de individuelle eksempler, der skildres i medierne, mener Jytte Larsen, at den personlige historie er med til at sætte fokus på nogle generelle samfundsproblemer.

Seksuel frigørelse på menuen

Den største forskel mellem feminismen i 70'erne og nu er, at rødstrømperne primært kæmpede en kvindekamp - mens feministerne i dag kæmper en kønskamp. Der er dog delte meninger om ændringens betydning.

Selvom jeg går ind for disse minoriteters ønske om ligeret og social anerkendelse, kan jeg se en vis fare ved, at debatten kammer over i en for stærk identitetspolitisk retning.

Tinne vammen, historiker og tidligere seniorforsker og rødstrømpe.

- Der er ikke længere tale om en kvindekamp, men en generel kamp for seksuel frigørelse. En kønskamp, med et langt større fokus på seksuel frigørelse blandt flere minoriteter end bare kvinder, siger Jytte Larsen om udviklingen.

Tinne Vammen er enig i, at det kan virke som om, at feminismen i dag er blevet en kønskamp. Men hun fortæller, at man dog ikke må glemme, at enhver debat, som involverer det ene køn også handler om det andet.

- I dag er spørgsmålet om seksuelle minoriteter udvidet: transseksuelle, biseksuelle, queer og så videre. Selvom jeg går ind for disse minoriteters ønske om ligeret og social anerkendelse, kan jeg se en vis fare ved, at debatten kammer over i en for stærk identitetspolitisk retning, siger hun.

Fra retsalen til soveværelset

- Feminismen i dag er en frigørelsesbevægelse for alle. Med anerkendelsen af homoseksuelles rettigheder blev sammenhængen mellem seksualitet og køn løsnet. Og det der er hot lige nu er transbevægelsen, der vil opløse det tokønssystem, vi alle tvinges ind i, og mange oplever som en spændetrøje, fortæller Jytte Larsen.

Ifølge hende er ligheden mellem 70'er feminismen og nutidens feminisme, at de begge politiserer det private. Drivkraften i rødstrømpebevægelsen var nemlig især den seksuelle frigørelse. Og det, der sker i dag hos nyfeminister er, at seksualitet bliver drivkraften:

- Menneskerettighedsbevægelsen er gået fra retssalen til soveværelset, kan man sige, fortæller hun. En pointe, hun tog med sig fra sit besøg på verdenskvindekonferencen 'Women Deliver' i København i maj, hvor Kate Gilmore fra FN's menneskerettighedskommission understregede, at "Human Rights are as important in the bedroom as they are in the courtroom".

Jytte Larsen mener, at feminisme er blevet et slags paraplybegreb for en generel ligestillingskamp. I følge Tinne Vammen kan feminismen som et bombastisk begreb med et snævert fokus på kønsdebatten altså godt være farligt. Samtidig forklarer hun, at rødstrømperne faktisk ikke selv kaldte sig for feminister, men at begrebet først slog rigtigt igennem herhjemme fra 80'erne af.

- Selvom jeg går ind i lige rettigheder og ønsket om social anerkendelse og accept for minoriteter som transseksuelle, biseksuelle og queer, så kan jeg dog se en vis fare ved, at feminismen kommer til at koncentrere sig om kønsdebatten og retten til selv at vælge sit køn alene, siger Tinne Vammen.

Navlepilleri eller samfundskritik?

I stedet efterspørger Tinne Vammen aktivisme og samfundskritik fra danske feminister:

- Det er bestemt ikke let at svare på, hvad feminismen er blevet til i dag. Men jeg kan ikke få øje på en kvindebevægelse med en tydelig politisk og kollektiv profil, siger hun.

Hun savner et fokus på et bredere spektrum af problemstillinger, som fastholdes af nutidens feminister. Ifølge hende er feminismen i dag er blevet meget individorienteret:

- Vel handlede rødstrømpebevægelsen om den enkeltes frigørelse, men ud fra den præmis, at personlig identitetspolitik altid må ses som et led i en kollektiv kamp. Mottoet dengang var "Ingen kvindekamp uden klassekamp, ingen klassekamp uden kvindekamp", hvad der gav bevægelsen et ekstra vidtgående perspektiv, der var antipatriarkalsk og kapitalismekritisk,, fortæller Tinne Vammen og uddyber:

- Realistiske og dybere visioner om det fremtidssamfund, vi ønsker, glimrer stort set ved deres fravær, hvad jeg også fornemmer i den aktuelle feminisme.

Men netop kampen for seksuel frigørelse og kønspluralisme er ifølge Jytte Larsen også en samfundskritik:

- Kampen for kønspluralisme og seksuel frigørelse er også en kamp mod nogle indlejrede magtstrukturer og undertrykkende mønstre i vores mainstream-samfund, afslutter hun.

3 nyere debatter, hvor feminister deltog

Et masseovergreb mod kvinder sidste nytårsnat i den tyske by Köln skabte stor debat. Hvide mænd havde brokket sig over, at brune mænd havde raget på hvide kvinder. Noget blandt andre feminist og forfatter Sanne Søndergaard reagerede på: "Rolig nu altså; kvinder af alle farver tager på Roskilde til sommer og bliver raget på af hvide mænd. Så der kan hvide mænd vinde ejendomsretten over kvindekroppen tilbage".

En viral debat om pigers påklædnings skyld i voldtægt, medførte flere feministiske stemmer. Blandt andet udtalte den feministiske debattør Mette Viktoria Pabst: "Stop med at victimblame den stakkels pige og overvej i stedet for hvordan vi som samfund kan være nået dertil, hvor vi skyder skylden på offeret i stedet for gerningsmændene".

Sidste år skød nyfeministen Emma Holten debatten om hævnporno i gang. I 2011 fik hun ufrivilligt delt sine nøgenbilleder på nettet - tre år senere vælger hun at lave et modangreb ved at offentliggøre nye billeder af sig selv uden tøj på. Hendes eksempel satte for alvor gang i debatten om hævnporno i Danmark.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rødstrømper uenige: Hvad kan nutidens unge feminister overhovedet?

# data[].attributes.attachment_link.description
Er feminister i dag stærke og debatskabende kvinder, eller er de faldet af på den siden 70'erne? Det er to historikere og tidligere rødstrømper uenige om. - Nutidens danske feminisme er svær at få hold på. Det skyldes utvivlsomt, at den digitale revolution har gjort, at når en person vil ytre sig politisk, så sker det eksempelvis på blogs eller på Facebook.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ludermanifestet | Ludermanifestet 1:6 | DR Radio

# data[].attributes.attachment_link.description
Kapitel 1: Reclaim ordet "luder". Nikita blev kaldt luder, da hun trådte frem til en fest hos Konservativ Ungdom iført en meget nedringet kjole. Louise blev kaldt luder, da hun dansede twerk på Ora...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Historiske eksempler på danske kvinders retorik findes inden for forskellige retoriske genrer som taler, artikler, skønlitteratur og debatindlæg. Kvinders rettigheder og erfaringer var fremtrædende emner i perioderne 1870-1920 og 1970-85 hvor den danske kvindebevægelse var særligt aktiv. I slutningen af 1800-tallet gjaldt kvindekampen især kvinders valgret, uddannelsesmuligheder og ligestilling på arbejdsmarkedet. I den anden bølge genoptog man mange af de gamle mærkesager, mens nye som seksuel frigørelse og fri abort kom til. Kvinders taler og tekster kan naturligvis også vedrøre andet end kvindesagen, blandt andet mere almene politiske spørgsmål.

Debateksempler fra 1800-tallet

I den sidste halvdel af 1800-tallet begyndte danske kvinder at organisere sig i kvindeorganisationer og den internationale valgretsbevægelse. En af de vigtigste politiske sager i denne periode var kvinders valgret. I Gyrithe Lemches tale ved Skamlingsbanken d. 4.6. 1912 under Dansk Kvindesamfunds fællesmøde argumenterede hun for at man indførte kvindevalgretten før man reviderede resten af Grundloven. Dette ville sikre at kvinder fik indflydelse på den nye grundlov og at de dermed blev ligestillet med junigrundlovens fædre. Forslaget blev ikke gennemført, men kvinder opnåede valgret og valgbarhed til Rigsdagen i 1915. I 1908 havde de opnået valgret til byrådene.

I 1880'erne involverede kvinder sig i flere andre debatter end den om kvindelig valgret. Blandt andet kan nævnes en nordisk debat om seksualmoral, udløst af Bjørnstjerne Bjørnsons drama "En Handske" (1883). Den borgerlige del af kvindebevægelsen holdt i lighed med Bjørnson på at seksuel afholdenhed før ægteskabet ikke skulle være forbeholdt kvinder, men også gælde mændene. En række forfattere og intellektuelle forlangte derimod et opgør med borgerskabets dobbeltmoral og argumenterede for seksuel frigørelse for både mænd og kvinder.

En anden debat i 1880'erne handlede om den såkaldte reformdragt, en løstsiddende klædedragt for kvinder. Den var designet af en amerikansk feminist og skulle befri kvinderne for datidens krav om korset og tournure som deformerede rygraden og hindrede den fri vejrtrækning. Udover at den var mere bekvem, havde reformdragten også en tydelig retorisk funktion fordi den kommunikerede bærerens moderne livssyn, åndelige bevægelsesfrihed og kvindepolitiske holdninger.

Kvinders retoriske strategi - "feminin stil"

I kvindebevægelsens første år befandt de kvindelige talere sig i et retorisk dilemma. For at få politisk indflydelse måtte de argumentere målrettet og effektivt. Samtidig ville det være ustrategisk i al for høj grad at afvige fra normerne for kvindelig opførsel og tale i offentligheden hvor man forventede tilbageholdenhed og forsigtighed af kvinder.

For at bevare deres kvindelighed benyttede datidens kvinder sig ofte af en retorisk strategi der bekræftede den almindelige forventning til kvindelig adfærd. Denne strategi var karakteriseret ved anekdoter og en personlig henvendelsesform hvor kvinden trak på sine egne erfaringer i stedet for at tale som ekspert. Desuden havde den typisk forskellige referencer til et traditionelt kvindeligt univers, fx når taleren inddrog sine erfaringer som moder eller brugte huslige metaforer. Direkte modargumentation og hårdt sprog blev derimod undgået. Denne retoriske strategi kaldes "feminin stil" og visse træk kan stadig forekomme i retorisk diskurs, om end den ikke er forbeholdt kvinder.

Kvinders offentlige optræden

Kvinders særlige vilkår for at agere i offentligheden kan ses i de såkaldte "interpellationer," politisk lobbyarbejde anno 1890. Medlemmer fra kvindeorganisationerne tog henvendelse til kvinder og mænd i valgkredsene og bad dem stille spørgsmål til valgkandidaterne. Mens kun Kvindelig Valgretsforening havde mandat til at stille spørgsmål om politisk valgret, stilede Dansk Kvindesamfund mod nærmere mål, fx.: 1) "Vil Kandidaterne være med til at betrygge den gifte Kvindes Medbestemmelsesret over Børnene, Husvæsenet og Pengene? 2) Vil Kandidaterne være med til at skaffe Kvinderne Adgang til Deltagelse i det kommunale Liv?"

Kampagnen var en succes, og især var der genklang over hele landet for kvinders indtræden i kommunalbestyrelserne. Det bemærkedes også at den offentlige fremtræden krævede særligt mod af kvinderne som gjorde det "med en Alvor og Besindighed, som gjør Kvinderne Ære". Kun et enkelt sted, i Odense, nægtede valgbestyreren en kvinde ordet med begrundelsen: "Det kan slet ikke lade sig gjøre!"

Mindre ydmyg var Gyrithe Lemche i en tale som blev holdt ved Dansk Kvindesamfunds valgretsmøde i Rosenborg Have d. 28. juni 1908. Talen er ikke gennemført feminin stil, og det er tydeligt at træk fra feminin stil blander sig med mere slagkraftig argumentation. Talen er opbygget som en gendrivelse af mandlige Rigsdagsmedlemmers begrundelser for ikke at give kvinder politisk medbestemmelse. Indledningsvis dekonstruerer Lemche modsætningen mellem mænd og kvinder ved at opliste forskelle kvinder imellem. I første omgang tager hun beskyldningen om kvinders politiske umodenhed på sig. Men hun gør det med tyk ironi, for hendes reelle standpunkt er at kvinderne er politisk modne og kvindebevægelsen velorganiseret. Det bliver klart når hun venligt tilbyder at vejlede mændene i politisk organisering når de engang kommer så langt. Det er også med stor selvfølelse at hun tager den retoriske handlekraft fra mændene og griber den selv: "Vi kvindesagskvinder, saa mange eller saa faa, vi er, tilkender os selv den politiske Modenhed [...]."

Alligevel indeholder Gyrithe Lemches tale også en del træk fra den feminine stil. I en vigtig metafor optræder kvindebevægelsen som en naturkraft og sammenlignes med både en flod og en ild, men første gang den optræder, er det i en tæmmet form, som et frihedstræ i en gammel urtepotte. Kvindebevægelsen er den nødvendige, nye muld i potten. En lignende huslig metafor finder vi i en mere udfoldet sammenligning hvor spørgsmålet om politisk modenhed også tages op: "Naar Børn er voksede ud af deres Klæder, maa der nye Klæder til, for ellers sprænger de Tøjet, og det var daarlig Økonomi, - det ved alle gode Husmødre. Men, naar vi Kvinder er voksede ud af de en Gang givne Rammer, saa maa der sandelig også nye Rammer til, for ellers sprænger vi de gamle, - og det var daarlig Økonomi af de politiske Husmødre."

Retorisk effekt

Referencerne til husligt arbejde og børneopdragelse i kvinders taler og indlæg korresponderede med erfaringer i mange kvinders hverdag, og ved at bruge træk fra den feminine stil appellerede de til en langt større gruppe af kvinder end blot de kvindesagskvinder der allerede gik helhjertet ind for sagen. Lemche og andre kvindelige talere fulgte altså ikke blot konventionerne for kvinders tale i offentligheden, men konstituerede samtidig publikum bredere sådan at kvinder der først og fremmest opfattede sig selv som mødre, forlovede, hustruer, piger i huset eller husmødre nu også fik mulighed for at se sig selv som kvinder med indflydelse på offentlige spørgsmål og som politisk handlekraftige individer. Talernes retoriske strategi gik ud på at flette de mere traditionelle forestillinger om kvinders rolle med en ny bevidsthed om hvad kvinder havde evner og mulighed for. Det var ikke retorik der stilede mod hurtig forandring, men en langsigtet retorisk strategi der med fredelige midler sigtede mod at skabe omfattende ændringer af hele samfundets opbygning. Som historien har vist, var kvindernes retoriske strategi velvalgt.

# data[].attributes.attachment_link.description
Historiske eksempler på danske kvinders retorik findes inden for forskellige retoriske genrer som taler, artikler, skønlitteratur og debatindlæg. Kvinders rettigheder og erfaringer var fremtrædende emner i perioderne 1870-1920 og 1970-85 hvor den danske kvindebevægelse var særligt aktiv. I slutningen af 1800-tallet gjaldt kvindekampen især kvinders valgret, uddannelsesmuligheder og ligestilling på arbejdsmarkedet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Optakten: debatten om kvinders valgbarhed
Diskussionen af, hvorvidt kvinder skulle have valgret og være valgbare, begyndte i 1886, da Venstre-politikeren Frederik Bajer (1837-1922) rejste det første lovforslag om kvindelig valgret og valgbarhed til Københavns Borgerrepræsentation. Forslaget var en del af et bredere forslag, der også indebar forholdstalsvalg og ophævelse af kravet om skattebetaling over et bestemt beløb som forudsætning for valgret. Debatten om kvindelig valgret og valgbarhed indlejrede sig fra starten i en større debat om, hvordan demokratiet blev indrettet mest retfærdigt, hvem der skulle have adgang til at stemme, og hvordan den enkelte stemme skulle tælle. Efter Bajers forslag blev spørgsmålet om kvindelig valgret og valgbarhed diskuteret ved stort set hver rigsdagssamling resten af århundredet.

Temaerne: skattebetaling, kvindelighed, ægteskab og enker
En række tematikker og argumenter var gennemgående i de lange og gentagne diskussioner i både Landsting og Folketing. Kun skatteydere kunne opnå valgret og valgbarhed til de kommunale råd, og derfor var det relativt let at hævde, at kvinder burde have samme rettigheder som mænd, når de betalte skat. Argumentet om, at det var retfærdigt at give valgret til alle skatteydere, udvidede efterhånden kravet om valgret og valgbarhed til også at omfatte tyendet, der - fordi de tilhørte en andens husstand - heller ikke havde valgret og valgbarhed.

Alle partierne var enige om, at kvinder besad særlige kompetencer, men der var ikke enighed om, hvilken konsekvens det havde i forhold til politisk medbestemmelse. Højre mente, at kvinden var et følelsesvæsen, der ikke egnede sig til politisk arbejde og lovgivning, mens manden var et logisk tænkende fornuftsindivid, der kunne varetage samfundsmæssige spørgsmål. Kvindens rette kompetencer skulle værdsættes i hjemmet og omsorgsrollen. Venstre og Socialdemokratiet var ikke uenige i, at kvinder besat særlige kompetencer inden for skolevæsen, fattigvæsen og ældrepleje, men mente, at kvindens særlige kompetencer burde være udgangspunkt for at gøre hende til en ligeværdig medborger med samme rettigheder som manden.

Indtil gifte kvinder fik personlig myndighed i 1899, blev spørgsmålet om kvindelig valgret vanskeliggjort af de gifte kvinders samfundsstilling. Det var kun myndige og selvstændige personer, der kunne besidde valgret, og så længe gifte kvinder var underlagt deres mands myndighed, ville det være kontroversielt at give dem valgret. Samtidig var det relativt åbenlyst for alle, at det ville være urimeligt, at kvinder skulle miste valgretten, når de giftede sig. Til den problemstilling koblede sig også et socialt spørgsmål. Der var to hovedgrupper blandt de ugifte, myndige kvinder. For det første var der de ugifte kvinder fra de nederste sociale lag, der arbejdede og betalte skat. For det andet var der de relativt velstående enker fra de højere sociale lag, der fx bestyrede en gård og derfor betalte skat. Mens Højre var relativt positivt indstillede over for at give valgret og valgbarhed til de sidstnævnte, der ofte betalte betydelige beløb til de kommunale kasser, var de ikke indstillet på at øge antallet af fattige vælgere.

Samfundsudviklingen: flere offentlige velfærdsopgaver
Mens spørgsmålet om kvindelig valgret og valgbarhed blev diskuteret, udviklede det danske samfund sig, så kommunerne i et vist omfang gik fra at være skatteydernes fællesskab til at blive set som varetager af en række omsorgsopgaver, som det offentlige gradvist tog på sig. Det gjaldt for eksempel fattighjælp, børneforsorg og ældrepleje. Samtidig med at der opstod et krav om retfærdigheden i at give valgret til alle skatteydere, så betød samfundsudviklingen også, at argumentet om de kvindelige kompetencer fik større og større kraft. Efterhånden blev de omsorgshverv i hjemmet og i det civile samfund, som Højre havde beskrevet som kvindernes område, til områder, hvor stat og kommune i stadig stigende grad lovgav, støttede og indrettede institutioner og forsorg. Dermed blev det vanskeligere at argumentere imod kvindelig valgret.

1903: valgret til menighedsråd
Første del af udviklingen mod fuld politisk valgret til kvinder kom i forbindelse med etableringen af de første menighedsråd, der blev vedtaget ved lov i 1903. Loven knæsatte et nyt princip om, at kirkens medlemmer skulle have medindflydelse på de kirkelige forhold. Her var der altså tale om oprettelse af et nyt samfundsorgan, og lovforslaget indeholdt forslag om kvindelig valgret og valgbarhed fra starten.

Den kvindelige valgret blev i denne sammenhæng fra alle sider af Rigsdagen vurderet som gavnlig for det kirkelige liv, og debatten koncentrerede sig derfor i højere grad om, hvorvidt tyende også skulle have valgret og valgbarhed. Det endte de med at få, fordi det centrale i argumenterne ikke var de kriterier for myndighed og selvstændighed, som i de foregående årtier var blevet debatteret i spørgsmålet om kommunal valgret, men derimod at vælgeren besad den rette tro. Den første gang, kvinder og tyende fik valgret og valgbarhed, var det altså med udgangspunkt i deres religiøse tilhørsforhold til menigheden.

1905: valgbarhed til værgeråd
I 1905 var der mere entydigt bud efter de kvindelige kompetencer. Et led i den nye børnelov var oprettelsen af kommunale værgeråd, der skulle forestå indsatsen over for "forbryderiske og forsømte Børn og unge Personer" gennem forsorg og tilsyn med familier og børnehjem. Værgerådene blev nedsat af bl.a. kommunalbestyrelserne, og loven rummede derfor ikke valgret til kvinder, men derimod valgbarhed.

Værgerådene overtog i høj grad det arbejde, som de filantropiske bevægelser hidtil havde varetaget. Her havde kvinderne havde været centrale aktører, og værgerådenes arbejdsområde lå i det hele taget inden for de kvindelige kompetencer. Derfor blev kvinderne involveret i de kommunale værgeråd.

1907: valgret til hjælpekasser
I 1907 vedtog Rigsdagen en ny lov om kommunale hjælpekasser, der igen involverede kvinderne med udgangspunkt i deres særlige kompetencer. Og igen var der her tale om en kommunal overtagelse af et arbejde, der hidtil i høj grad var blevet varetaget af filantropien. De nye hjælpekasser skulle hjælpe de værdigt trængende fattige, der ikke fik offentlig fattighjælp, fx i tilfælde af arbejdsløshed og sygdom. Argumentet for, at kvinder fik valgret og valgbarhed til hjælpekasserne, var især, at kvinder havde indsigt og interesse i feltet. Men derudover spillede det arbejde, som kvinderne havde udført i menighedsråd og værgeråd i årene umiddelbar tinden, også en rolle.

1908: valgret til kommunale valg
I 1908 blev den kommunale valglov ændret efter 22 års diskussion. Man indførte lige og almindelig kommunal valgret for både kvinder (også gifte kvinder) og tyende. Dermed var der ikke alene tale om at gøre den eksisterende valglov kønsneutral, eller om at give kvinderne valgret på de samme præmisser som mændene hidtil havde haft. Der var også tale om et opgør med, at man ikke kunne besidde politisk indflydelse, hvis man var del af en andens husstand. Det havde ligget til grund for tildelingen af valgret siden Grundloven i 1849. Loven var dermed udtryk for en ny forståelse af den selvstændighed og myndighed, der var nødvendig for udøvelsen af politisk medbestemmelse.

1915: politisk valgret og valgbarhed
Lige fra de første diskussioner af kvindelig valgret i 1880'erne havde forventningen om en domino-effekt spøgt som et argument mod at tildele den på noget område overhovedet. Modstanderne mod den kvindelige valgret argumenterede fra begyndelsen, at den kommunale valgret kun ville være første skridt på vejen. Og efter indførelsen af almindelig valgret til menighedsrådene blev måden, hvorpå kvinderne varetog den, et argument for de efterfølgende områder, hvor kvinder fik valgret. Det gjaldt også på det landspolitiske niveau.

Efter den kommunale valgret i 1908 var der bred politisk enighed om, at det næste skridt var valgret til rigsdagen. Alligevel skulle der gå syv år, før den blev gennemført ved grundlovsændringen i 1915. Det, der trak diskussionerne af de nødvendige grundlovsændringer i langdrag, var dog ikke spørgsmålet om kvindelig valgret og valgbarhed, men derimod uenigheder om den privilegerede valgret, forholdstalsvalg og valgretsalder.

Det var ikke kun spørgsmålet om kvindelig valgret, der igangsatte de diskussioner, der ledte til grundlovsændringen i 1915 og knæsættelsen af den lige og almindelige valgret som politisk princip. Spørgsmålet om kvindelig valgret blev indlejret i en debat om ændring af den måde, valgkredsene var indrettet på, som var blevet aktuelt pga. befolkningstilvæksten. Valgkredsændringerne involverede en grundlovsændring, og her virkede det uundgåeligt at involvere spørgsmålet om kvindelig valgret og valgbarhed.

Samtidig fremstod den kvindelige valgret og valgbarhed som et forholdsvis ukontroversielt emne i de politiske diskussioner af grundlovsændringerne. Det bærende argument blev den måde, hvorpå kvinderne havde forvaltet den valgret og valgbarhed, de allerede havde fået. Når de havde kommunal valgret og vist sig værdige til den, var det kun naturligt også at give dem valgret til rigsdagen. Modstanderne mod kvindelig valgret og valgbarhed havde altså haft ret i deres forudsigelse af en dominoeffekt.

Dominoeffekt og demokrati
Den udvikling, der gradvist gav kvinder flere og flere politiske og demokratiske rettigheder igennem valgret og valgbarhed til forskellige samfundsinstitutioner, var altså præget af kontinuitet. De opnåede rettigheder fik betydning, når senere muligheder for og diskussioner af politisk medborgerskab opstod.

Samtidig ændrede samfundet sig også. Der var brug for de kvindelige kompetencer, ikke kun på det kommunale plan, men også på landspolitisk niveau. Det var især inden for de kirkelige forhold, skolevæsen og fattigvæsen, at man regnede med, at kvinder besad større interesse og kompetencer end mændene og derfor burde have medindflydelse.

Indførelsen af den lige og almindelige valgret i 1915 betød en formel ligestilling af kvinder som medborgere. En ligestilling, som der var enighed om rimeligheden af på tværs af det politiske spektrum. Men det skete ud fra en ide om, at kvinder kunne bidrage med noget andet til samfundet end mænd, en ide om særlige kvindelige kompetencer, og det kom til at præge den rolle, kvinder efter valgretten spillede i det politiske liv.

# data[].attributes.attachment_link.title
Fra menighedsrådsvalg til rigsdagsvalg: indførelsen af kvindelig valgret, 1903-1915

# data[].attributes.attachment_link.description
Optakten: debatten om kvinders valgbarhed Diskussionen af, hvorvidt kvinder skulle have valgret og være valgbare, begyndte i 1886, da Venstre-politikeren Frederik Bajer (1837-1922) rejste det første lovforslag om kvindelig valgret og valgbarhed til Københavns Borgerrepræsentation. Forslaget var en del af et bredere forslag, der også indebar forholdstalsvalg og ophævelse af kravet om skattebetaling over et bestemt beløb som forudsætning for valgret.