# data[].attributes.body
Jeg tror, ironien er på vej på pension. Ja, det beklager jeg. Men har jeg ikke ret i, at den efterhåndener blevet sådan lidt slidt i det? Det er som om ironien skranter lidt, når jeg for tredje gang i dag ser et ikke særligt gennemarbejdet eller nytænkende Facebookopslag om indvandrere, klimaet eller litteraturkritik afsluttet med den forsøgte punchline ”Ironi kan forekomme”. Det tager gassen af ballonen, synes jeg, når afsender føler sig nødsaget til at gøre opmærksom på sin ironi. På at vedkommende altså ikke mener det, hun skriver, og at læser sågar er nødt til at gøre sig den anstrengelse at forholde sig kritisk til det, der læses – bevares. For når ironien bliver for synlig, forsvinder den. Ironisk nok.

# data[].attributes.body
Det kan man ikke,” tænker jeg. For det synes jeg slet ikke, hun kan. Jeg ser hende for mig med de praktiske sko, det filtrede hår og et barn rullet ind i et stykke stof på maven. Det er år 2018 og hun bor i skoven sammen med sin mand og sine børn, der hverken går på arbejde eller i skole. Måske lugter hun ikke så godt, når jeg at tænke, for man går sikkert ikke i bad derude i skoven. Da går det op for mig, at hun nok er ligeglad: Ude i skoven lugter alting af mos og muld, af forår og forgængelighed. Tanken provokerer mig. Tanken om at man kan melde sig ud af ét liv og ind i et andet. Tanken om at bo i en skov i stedet for at gå på arbejde og lære sine børn at læse og regne og bo i parcelhus (med sin lille hund og sine potteplanter, så man ikke mister jordforbindelsen).

# data[].attributes.body
Forleden aften sad jeg med vennerne og nød en februar-kold pilsner hældt op i et sølle plastikkrus, i det der nu nok var blevet til de sene nattetimer. Jeg vekslede mit blik rundt på de omkringværende ansigter, og for en kort stund synes den barmhjertige nat at give mig en særlig forløsning, der befriede mit sind for alverdens indespærrede tanker. Et stort smil bredte sig over mit ansigt, og jeg oplevede en rus af en karakter, som ikke i forvejen havde vist sig denne aften. Jeg følte mig mere i live, end jeg længe havde oplevet, og det var fantastisk.

Når jeg da sidder og tænker tilbage på denne aften, rammes jeg immervæk af en dyb fortvivlelse. Nok genkalder jeg min oplevelse som særlig speciel, men når jeg efterfølgende konfronteres med de eksistentialistiske filosoffers bekendtgørelser, er det som om, at min erfaring negligeres og ender med at producere en følelse af skuffelse. En skuffelse over, at tilværelsen, ud over mit specielle øjeblik, synes at være fyldt med så mange uretfærdigheder, uforståeligheder og meningsløse hændelser, der gennemborer min ellers optimistiske tilgang og slukker mine idealistiske drømme.

# data[].attributes.body
Endelig er jeg færdig med en lang og udmattende dag. Jeg åbner langsomt min mobil og trykker på det tillokkende blå ikon i venstre hjørne. Skærmens klare lys fanger øjeblikkeligt min opmærksomhed. Hvilke spændende historier, kan jeg i dag finde på Facebook? Mit blik tiltrækkes af de farverige reklamer og de nye ulæste opslag fra vennerne. Jeg er i høj grad optaget af en anden verden. Klokke-ikonet i højre hjerne skifter pludseligt fra en kedelig mørkeblå til en spændende hvid farve. Det er en ny notifikation. Hvad mon det kan være?

# data[].attributes.body
Et kendt ordsprog er, at et billede siger mere end tusind ord. Men hvad hvis de tusind ord er noget andet end virkeligheden? Fototeknikker er i dag meget udviklede, og diverse billedredigeringsprogrammer kan få sandheden til at se meget mere anderledes ud, end den i virkeligheden er. Det er dog ikke kun programmer, der kan få virkeligheden til at være noget andet end den er. Det kan en god kameravinkel, eller de rigtige omgivelser nemlig også. Fotografér manden nedefra, med armene spredt, og han ligner en leder. Fotografér ham oppefra, og han vil derimod se lille og ubetydelig ud. Fotografér ham i regn, og han ser sørgmodig ud. Fotografér ham med en bestemt person, og han vil se ud til at have en bestemt politisk orientering. Fotografier kan meget. Og med dem kan medierne endnu mere. Det er jo ikke uden grund at de bliver kaldt den fjerde statsmagt. Men helt præcist hvor betydningsfulde kan billedmedier være?

# data[].attributes.body
Facebook og identitet

Gymnasietiden anses af mange som værende de unges formative år, hvor de for alvor finder ud af, hvem de egentlig er og hvad de ønsker at få ud af livet. Derfor er det da noget spøjst at se, hvordan alle gymnasieelevernes ansigter er som begravet i deres mobiler og de sociale medier, når frikvarteret endelig er nået. I dette øjeblik ses elevernes tommelfingre også bevæge sig i deres karakteristiske swipe-bevægelse, der er så naturlig, som var det et produkt af tusinde års evolution, der har trænet dem i, hvilke ting de skal like og hvilke ting de blot skal lade passere. Det er derfor noget af et mysterium, hvorfor de unge gymnasieelever søger tilflugt på de sociale medier, når man skulle tro, at de havde travlt med at opdage sig selv igennem social kontakt

# data[].attributes.body
Mellem linjerne

I en tid, hvor mistillid og frygt efter en horribel verdenskrig hjemsøgte den amerikanske befolkning, udviklede litteraturen sig som en refleksion af samfundets sindelag. Modernistiske strømninger indfandt sig i den amerikanske litteratur, hvor håbløsheden og negativiteten skulle lægge sit slør over værkerne. Én af de mange modernistiske forfattere, der beskæftiger sig med dette, er Ernest Hemingway, der i sin novelle ”En meget kort historie” (1925) skildrer et forholds forløb og forsøger at indfange dets forfald i en novelle, der så sandelig er en meget kort historie.

# data[].attributes.body
I mellemtiden
I vores socialdigitale hverdag møder vi alle steder et billedredigeret, pixel-poleret ideal: En form for Disneyland for voksne, hvor andre deler højdepunkterne fra deres eksotiske liv og igennem billeder og statusopdateringer beviser, hvor fantastisk de har det. Konfronteret med hjemmelavet superfood, tonede kroppe og sydeuropæiske rejsebilleder kan det være svært ikke at skue over hækken og beundre naboens plæne, der bare altid ser lidt grønnere ud; Ikke at tænke på, hvordan ens eget gennemsnitsliv blegner i sammenligning og ikke at føle, at man på en eller anden måde er blevet forfordelt. Samme problematik tager Raymond Carver udgangspunkt i i sin novelle ’Naboer’ fra 1971. Dette er en beretning om ægteparret Bill og Arlene Miller, der skal se efter deres genboers kat og lejlighed, mens ejerne er bortrejst. Imidlertid fører dette til en granskning af naboernes liv, og novellen tematiserer nysgerrighed, jalousi og voyeurisme.

# data[].attributes.body
Vi har efterhånden alle sammen hørt det: Tonen i debatten på nettet er blevet hård. Alt for hård. Folk skriver ting, de aldrig ville sige ansigt-til-ansigt. Det er ikke ualmindeligt at se folk beskrive andre på ekstremt grov vis, og der har tilmed været sager, hvor folk er blevet dømt, fordi kommentarerne har kunnet klassificeres som deciderede trusler, racisme eller lignende. Alle har pludselig fået mulighed for at give deres mening til kende og for at blive hørt, skal man råbe højt. Nogle provokerer endda for overhovedet at få et svar. Det skriver Vincent F. Hendricks om i teksten ”Fuc*:-(-julehilsen” (Politiken, 8/12 2014), hvor han reflekterer over, hvorfor debatten har fået en så hård tone, samt hvordan den kan komme tilbage på sporet. Han mener, at det skyldes, at den digitale kommunikation bliver unuanceret, idet der ikke er kropssprog og mimik til stede. Men kan det virkelig være sandt, at det blot er det, der er problemet?

# data[].attributes.body
Hver generation siges at have sin egen ”stemme”. En stemme, som kommer til udtryk på tværs af et bredt kulturelt spektrum, og som synes at indfange og indkapsle en tidsånd eller blot et øjebliksbillede af tidens ungdom. Stemmen skabes gennem alt det ungdommen producerer og giver udtryk for; i såvel film som sange og i alverdens andre kunstneriske produkter, som kan formidle en følelse, tanke, stemning eller idé. Således kan enhver generation måske i virkeligheden siges at have et væld af forskellige stemmer, der fungerer som små fragmenter, som tilsammen tegner et fuldkomment billede af generationen. Sommetider virker én konkret stemme dog til at brænde særligt klart igennem med en styrke og en dristighed, som for en stund får den til at være særligt fremtrædende. Denne stemmes særlige fremtræden skyldes måske dens evne til at skildre en følelse eller en tanke, i sin reneste form - og derigennem evnen til at resonere med sin modtager på et dybere plan. Sådan en særligt høj, tydelig og nådesløs røst synes Caspar Eric at have fundet og skabt med digtsamlingen 7/11(2014), hvori han med en skarp og poetisk tunge beretter hudløst ærligt om tilværelsen, som den udspiller sig i de ømme ungdomsår.

# data[].attributes.body
Er indledningerne debatterende, reflekterende eller analyserende?

# data[].attributes.body
Er teksterne primært selvfremfremstillende/regulerende/informerende?