# data[].attributes.body
Størstedelen af Danmarks befolkning, under industrialiseringen, levede i fattigdom. Det var kun fabriksejere, herremænd og adelsfolk der levede i nogenlunde forhold. Mange af de fattige var familie med børn. Hvis en af fattiges familiers mænd fik en arbejdsskade, og ikke kunne arbejde mere, måtte en af de lidt ældre børn ud og arbejde fuld tid, så de kunne få noget af farens løn ind. Der var meget forskel på de fattige og de rige. Enten var man meget fattig eller meget rig.

# data[].attributes.body
I arbejdernes fritid, gik mændene ofte på værtshus og drak sig i hegnet. Kvinderne lavede mad og passede deres børn. Børnene legede med deres brødre og søstre og de andre børn på gaden. Dem der havde råd til det tog også på ferie.

# data[].attributes.body
De fattige havde næsten ingen rettigheder, mens deres arbejdsgivere bestemte næsten alt. Deres løn var dårlig og der var stor chance for at få arbejdsskader. Så kom de første fagforeninger i 1870-80erne, de forhandlede arbejdernes løn og vilkår. Fagforeningerne er her også i dag de er bare blevet meget større. Under industrialiseringen, kom der en masse maskiner til landbruget, der udskiftede mange af arbejderne. Der var mange der blev fyret, og flyttede ind til byen. Når de flyttede ind til byen var det for det meste ind til et arbejde på fabrik. Fabrikkerne var kæmpe store og talte nogle gange over 1000 medarbejdere.

# data[].attributes.body
Under industrialiseringen spiste man mange kartofler og lidt kød. Der var næsten ingen madspild hos de fattige, men de rige levede godt, med masser af god mad. De havde kokke til at lave maden og tjenere til at servere den. Mange af de fattige var underernærede, mens de rige var tykke. Maden blev produceret ude på landet hvor man lige havde fået nogle nye maskiner der kunne hjælpe til. Det var også derfor at så mange flyttede til byen, for der var ikke nok arbejde på landet. De fattige levede af hvad der var og hvad de havde råd til.

# data[].attributes.body
De fattige under industrialiseringen var meget slidte og døde for det meste i en tidlig alder. I 1855 opstod der en kolera epidemi i København. der døde over 5.000 og de fleste af dem var fattige. Den gang var der ikke gratis læger. Man skulle betale lægerne. Dengang var lægekunsten ikke så udviklet, så hvis man fik en stor rift i armen, og der gik betændelse i, så skulle den fjernes. Man døde også af forkølelser og sådan noget. ofte så var de fattige underernærede og havde nogle alvorlige sygdomme.

# data[].attributes.body
De fattiges Boliger, inde i storbyen under industrialiseringen,  var meget små. Grunden til at de flyttede til storbyerne, var fordi man begyndte at få nogle maskiner der kunne gøre meget af arbejdet, så der var ikke brug for så mange arbejdere på landet. De flyttede ind til storbyen for at finde arbejde på de store fabrikker. Deres boliger var for det meste et værelses lejligheder. Hvis en familie havde en to værelses lejlighed, blev et af værelserne ofte lejet ud. Hvis man ikke betalte blev man smidt på gaden, og måtte enten finde en ny lejligheder eller bo på gaden. Indtil 1950erne var København en fæstningsvolds by, hvor man ikke måtte bygge uden for voldene. I 1950erne opstod der en kolera epidemi, efter denne episode besluttede regeringen at man skulle bygge boliger uden for voldene. De riges boliger var store, pyntede og fylde med møbler, og de havde rum til tjenere.