# data[].attributes.headline
	Сергій Лебедєв народився 2 листопада 1902 року в Нижньому Новгороді в сім'ї знаного просвітителя Олексія Івановича Лебедєва та Анастасії Петрівни, викладачки молодших класів в народному училищі. Батько - Олексій Іванович Лебедєв - був відомий у Росії, як автор відомої «Абетки» і «Словника незрозумілих слів». Незабаром після революції його запросив працювати до Москви нарком просвіти А. В. Луначарський, і родина Лебедєвих переїхала до столиці. У 1921 р. 19-річний Сергій склав іспити екстерном в середній школі і вступив до Московського вищого технічного училища (МВТУ) ім. М.Е.Баумана на електротехнічний факультет.У 1928 році він отримав диплом інженера-електрика МВТУ ім. Баумана і залишився там викладати, одночасно займаючи посаду молодшого наукового співробітника Всесоюзного електротехнічного інституту (ВЕІ). Незабаром він очолив у ньому групу, а потім лабораторію електричних мереж.У 1933 році спільно з відомим вченим П.С.Ждановим він опублікував монографію «Стійкість паралельної роботи електричних систем», доповнену і перевидану в 1934 р. Ще через рік ВАК присвоїв йому звання професора. У 1939 році Лебедєв, не будучи кандидатом наук, захистив докторську дисертацію. В її основу була покладена розроблена ним теорія штучної стійкості енергосистем.Тут він в дивовижно короткі строки спроектував швидко прийняту на озброєння систему стабілізації танкової гармати при прицілюванні. Ця система зробила танк менш вразливим і врятувала життя багатьом танкістам, так як дозволяла наводити і стріляти з гармати без зупинки машини.Майже 20 років пропрацював Лебедєв в Москві, десять з яких він керував відділом автоматики, займаючись питаннями моделювання і регулювання енергетичних об'єктів. На початку Великої Вітчизняної війни у вересні 1941 року Сергій Олексійович евакуювався з ВЕІ до Свердловська. Тут він в дивовижно короткі строки спроектував швидко прийняту на озброєння систему стабілізації танкової гармати при прицілюванні. Ця система зробила танк менш вразливим і врятувала життя багатьом танкістам, так як дозволяла наводити і стріляти з гармати без зупинки машини. За цю роботу Лебедєв був нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора і медаллю «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 рр.» Для створення системи стабілізації він використовував т.з. аналогові елементи на електронних лампах.У 1944-му році - ще йшла війна - Сергій Олексійович переїхав до Києва, де був обраний академіком АН УРСР і призначений директором Інституту енергетики Академії наук України.У 1944-му році - ще йшла війна - Сергій Олексійович переїхав до Києва, де був обраний академіком АН УРСР і призначений директором Інституту енергетики Академії наук України.Про історію переїзду до Києва розповів син С.О.Лебедєва. Виявляється, отримавши пропозицію від АН УРСР, Лебедєв все ж сумнівався чи приймати її. Тоді дружина Лебедєва Аліса Григорівна запропонувала кинути жереб. Два згорнуті папірці з написами «Київ» і «Москва» були покладені в шапку і ретельно перемішані. Випав Київ.Отримавши в своє розпорядження інститут, де розвивалися два мало сумісних наукових напрями - електротехнічний і теплотехнічний, новий директор вирішив їх розділити на два інститути. Сам Лебедєв став директором Інституту електротехніки АН УРСР.Спочатку він організував лабораторію моделювання і регулювання та продовжив свої колишні дослідження з розробки пристроїв компаундування генераторів електростанцій, що підвищують стійкість енергосистем і покращують роботу електроустановок. У 1950 р. за ці роботи спільно з Л.В.Цукерником йому була присуджена Державна премія СРСР.Двійкова система також не залишилася поза увагою вченого. Якби не війна, то роботу над створенням обчислювальної машини з використанням двійкової системи числення вчений почав би раніше - про це згадували співробітники, що з ним працювали. У той час будь-яких досить повних публікацій про двійкову систему числення і методику операцій над двійковими числами не було. Розроблена С.О.Лебедєвим методика виконання арифметичних операцій в двійковій системі числення і раніше розроблені чисельні методи розв'язання математичних задач стали теоретичною базою для побудови цифрової обчислювальної машини, яку задумав С.О. Лебедєв.В листопаді 1950 року на «МЭСМ» вже були виконані перші розрахунки - обчислення суми непарного ряду факторіала числа і зведення в ступінь, а в грудні 1951 року «МЭСМ» була прийнята Держкомісією АН СРСР в експлуатацію.Після переїзду до Києва, починаючи з кінця 1948 р., Сергій Олексійович весь віддається виконанню давно задуманого - створення електронної цифрової  лічильної машини. За словами самого Лебедєва, в 1948-1949 роках він вже розробив основні принципи їх побудови. На першому етапі робіт нове дітище Лебедєва одержало назву Модель електронної лічильної машини - «МЭСМ». В листопаді 1950 року на «МЭСМ» вже були виконані перші розрахунки - обчислення суми непарного ряду факторіала числа і зведення в ступінь, а в грудні 1951 року «МЭСМ» була прийнята Держкомісією АН СРСР в експлуатацію.У березні 1950 року Лебедєва було призначено за сумісництвом директором лабораторії № 1 в московському Інституті точної механіки та обчислювальної техніки (ІТМ і ОТ) АН СРСР і  він почав активну роботу над Великою електронною лічильною машиною - “БЭСМ”. У 1952 р. він переїхав до Москви, залишивши в Києві розпочату за його ідеєю розробку спеціалізованої ЕОМ - “СЭСМ” для розв'язування систем алгебраїчних рівнянь. Головним конструктором машини був призначений колишній аспірант Лебедєва З.Л. Рабинович.За спогадами співробітників, які працювали із Сергієм Олексійовичем в Києві, він був ідеальним керівником. Задуману роботу він уявляв до найдрібніших подробиць. Досить сказати, що він спроектував майбутню “МЭСМ”  сам, залучаючи співробітників тільки після необхідних роз'яснень, що і як зробити.Він ніколи не підвищував голос навіть на тих, хто явно провинився, ставився до всіх виключно рівно і справедливо. У нього не було "любимчиків", він завжди відзначав навіть невеликі успіхи своїх співробітників. У процесі налагодження машини рівних йому не було, він перевершував всіх у розумінні неполадок і збоїв в машині. У Сергія Олексійовича були свої "методи" визначати несправності з точністю до блоку. «У багатьох блоках першої “БЭСМ”  в анодному ланцюзі були використані не лампи, а феритові трансформатори, - розповідає В.С. Бурцев. - Оскільки ці трансформатори були виготовлені кустарним способом, вони часто вигорали, при цьому виділяли їдкий специфічний запах. Сергій Олексійович володів чудовим нюхом і, обнюхуючи стійку, з точністю до блоку вказував на дефектний блок. Помилок практично не було».“МЭСМ” була зроблена в одному екземплярі. Серійне виробництво машин, розроблених в ІТМ і ОТ АН СРСР, почалося через сім років з 1958 року.“МЭСМ” була зроблена в одному екземплярі. Серійне виробництво машин, розроблених в ІТМ і ОТ АН СРСР, почалося через сім років з 1958 року. Виробництво “БЭСМ”  не було розпочато раніше, так як Міністерство машинобудування та приладобудування СРСР не забезпечило поставку необхідних для “БЭСМ” потенціалоскопів для запам'ятовуючого пристрою. В результаті Лебедєву довелося використовувати пам'ять на ртутних трубках, що знизило швидкодію машини в п'ять разів. Саме це не дозволило “БЭСМ” стати першою серійною машиною в СРСР і найпродуктивнішою в світі на той час.У “БЭСМ-2” було реалізовано оперативний запам'ятовувальний пристрій на феритних осердях, широко застосовувалися напівпровідникові діоди, а також була вдосконалена конструкція (мілкоблочна). На цій машині вже почалося розв’язання важливих задач, зокрема, розраховувалася траєкторія польоту ракети, яка доставила вимпел Радянського Союзу на Місяць.У 1958 році колектив ІТМ і ОТ під керівництвом Лебедєва розробив і передав в серійне виробництво дві ЕОМ: “БЭСМ-2” (модернізована “БЭСМ”) і М-20. У “БЭСМ-2” було реалізовано оперативний запам'ятовувальний пристрій на феритних осердях, широко застосовувалися напівпровідникові діоди, а також була вдосконалена конструкція (мілкоблочна). На цій машині вже почалося розв’язання важливих задач, зокрема, розраховувалася траєкторія польоту ракети, яка доставила вимпел Радянського Союзу на Місяць. В ЕОМ М-20 вперше була застосована автоматична модифікація адреси; сумісництво роботи арифметичного пристрою та вибірки команд з пам'яті; використана буферна пам'ять для масивів, які видаються на друк. Технічна швидкодія машини становила 20 тис. операцій на секунду.У 1965 році з'явилася ЕОМ на напівпровідникових елементах “БЭСМ-4” , яка мала програмну сумісність з ЕОМ М-20.У 1967 році була прийнята в серійне виробництво ЕОМ “БЭСМ-6” - перша в СРСР супер-ЕОМ другого покоління. “БЭСМ-6”  мала швидкодію в 1 млн. операцій в секунду.У електронних схемах “БЭСМ-6” було використано 60 тис. транзисторів і 180 тис. напівпровідників-діодів. Елементна база “БЭСМ-6” на ті часи була абсолютно новою, в ній були закладені основи схемо-техніки ЕОМ третього і четвертого поколінь.У “БЭСМ-6” був магістральний або водопровідний принцип організації управління. З його допомогою потоки команд і операндів оброблялися паралельно (до восьми машинних команд на різних стадіях). У ній була використана асоціативна пам'ять на надшвидких регістрах, що скоротило кількість звернень до феритної пам'яті і дозволило здійснити локальну оптимізацію обчислень в динаміці рахунку. У “БЭСМ-6” також було розшарування оперативної пам'яті на автономні модулі, що дало можливість одночасно звертатися до блоків пам'яті за кількома напрямками. Багатопрограмний режим роботи дозволив вирішувати кілька завдань із заданими пріоритетами, а апаратний механізм перетворення математичної адреси у фізичну дав можливість динамічно розподіляти оперативну пам'ять в процесі обчислень засобами операційної системи. Для машини був характерний принцип листової організації пам'яті та розроблені на його основі механізми захисту за числами і командами; розвинена система переривання, необхідна для автоматичного переходу від вирішування однієї задачі до іншої, звернення до зовнішніх пристроїв, контролю їхньої роботи. У електронних схемах “БЭСМ-6” було використано 60 тис. транзисторів і 180 тис. напівпровідників-діодів. Елементна база “БЭСМ-6” на ті часи була абсолютно новою, в ній були закладені основи схемо-техніки ЕОМ третього і четвертого поколінь.У 1990-му році один з примірників "БЭСМ-6" був перевезений до Лондона і встановлений в Музеї науки як кращий для свого часу в Європі суперкомп'ютер.Серед спеціалізованих ЕОМ, сконструйованих в ІТМ і ОТ АН СРСР, варто відзначити комп'ютери пов'язані з дослідженнями побудови протиракетної оборони (ПРО) «Діана-1» і «Діана-2» (1955) (конструктор Бурцев В.С.). Це були машини послідовної дії з комутованою програмою обробки, що мали автоматичне зняття даних з оглядової радіолокаційної станції з селекцією об'єкта від шумів і розрахунок траєкторії руху можливої цілі.У 1958 році була створена ЕОМ М-40 з плаваючим циклом управління операціями, системою переривань. Вперше було використано поєднання операцій з обміном, мультиплексний канал обміну, робота в замкнутому контурі управління в якості керуючої ланки, робота з віддаленими об'єктами по радіорелейним дуплексним лініям зв'язку. В М-40 вперше була введена апаратура зберігання часу, застосовані ферит-транзисторні елементи і фіксована кома. Швидкодія М-40 складала 40 тис. операцій в секунду. Кілька років по тому з'явилася модифікація машини - ЕОМ М-50, розрахована на застосування в експериментальній системі ПРО.Потім в 1963 році вийшла ЕОМ «5Э92» (С.О.Лебедєв, В.С, Бурцев та ін.) з широким застосуванням ферит-транзисторних елементів в низькочастотних пристроях і застосуванням спеціально розробленої контрольно-реєструючої апаратури з можливістю дистанційного запису інформації, що надходить з високочастотних каналів зв'язку.ЕОМ «5Э92б» складала основу Головного командно-обчислювального центру (ГКОЦ) системи протиракетної оборони Радянського Союзу.Її модифікація «5Э92б», випущена в 1965 році, стала однією з перших повністю напівпровідникових ЕОМ. Швидкодія великої машини становила 500 тис. операцій в секунду, малої машини 37 тис. операцій в секунду. ЕОМ «5Э92б» складала основу Головного командно-обчислювального центру (ГКОЦ) системи протиракетної оборони Радянського Союзу.У 1970 році ІТМ і ОТ здав в експлуатацію ЕОМ «5Э65» - перевізний високопродуктивний обчислювальний комплекс спеціального застосування, що забезпечував проведення досліджень в реальному масштабі часу в польових умовах з високим ступенем достовірності за рахунок застосування пам'яті з не руйнуючим зчитуванням, повного апаратного контролю, засобів усунення наслідків збоїв. Ефективності обчислювального процесу сприяли мінлива довжина слова та магазинна організація арифметичного пристрою. Із застосуванням комплексу були проведені дослідження різних бортових засобів радіовимірювань і радіонавігації в атмосфері і космосі.У 1973 році з'явилася модифікація цієї машини ЕОМ «5Э67» - перевізний багатомашинний високопродуктивний комплекс із загальним полем зовнішньої пам'яті та апаратно-програмними засобами реконфігурації на рівні машин. Він забезпечував роботу в жорстких кліматичних умовах, а також унікальні радіовимірювання рухомих об'єктів у верхніх шарах атмосфери в реальному масштабі часу.Останньою розробкою Сергія Олексійовича Лебедєва, яку він встиг запустити в серійне виробництво, стала перша мобільна багатопроцесорна високопродуктивна структура з модульною пам'яттю ЕОМ «5Э26» (С.О.Лебедєв, В.С.Бурцев, Є.О.Кривошеєв та ін.). Вона легко адаптувалася до різних вимог по продуктивності і пам'яті в системах управління спеціального призначення. Це була перша машина з автоматичним резервуванням на рівні модулів, яка забезпечувала відновлення обчислювального процесу при збоях і відмовах апаратури в системах управління. Вона також працювала в реальному часі, була забезпечена розвиненим математичним забезпеченням, ефективною системою автоматизації програмування і можливістю роботи з мовами високого рівня. В ЕОМ «5Э26» була реалізована енергонезалежна пам'ять команд на мікробіаксах з можливістю електричного перезапису інформації зовнішньою апаратурою запису і введена ефективна система експлуатації з дворівневою локалізацією несправної комірки, що забезпечувала ефективність відновлення апаратури середньотехнічним персоналом.Досвід створення ЕОМ «5Э26» послужив базою для конструювання сімейства супер-ЕОМ «Ельбрус». Назва була запропонована Лебедєвим. Поява «Ельбруса» завершила створення ПРО СРСР, проте сам він уже не встиг взяти участь в їх створенні.Сергій Олексійович Лебедєв помер 3 липня 1974 року в Москві.У рік 95-річчя з дня народження С.О.Лебедєва заслуги вченого визнали і за кордоном. Як піонер обчислювальної техніки, він був відзначений іменною медаллю Міжнародного комп'ютерного товариства з написом: "Сергій Олексійович Лебедєв 1902-1974. Розробник і конструктор першого комп'ютера в Радянському Союзі. Основоположник радянського комп'ютеробудування"

# data[].attributes.subject
	Сергій Лебедєв народився 2 листопада 1902 року в Нижньому Новгороді в сім'ї знаного просвітителя Олексія Івановича Лебедєва та Анастасії Петрівни, викладачки молодших класів в народному училищі. Батько - Олексій Іванович Лебедєв - був відомий у Росії, як автор відомої «Абетки» і «Словника незрозумілих слів». Незабаром після революції його запросив працювати до Москви нарком просвіти А. В. Луначарський, і родина Лебедєвих переїхала до столиці. У 1921 р. 19-річний Сергій склав іспити екстерном в середній школі і вступив до Московського вищого технічного училища (МВТУ) ім. М.Е.Баумана на електротехнічний факультет.У 1928 році він отримав диплом інженера-електрика МВТУ ім. Баумана і залишився там викладати, одночасно займаючи посаду молодшого наукового співробітника Всесоюзного електротехнічного інституту (ВЕІ). Незабаром він очолив у ньому групу, а потім лабораторію електричних мереж.У 1933 році спільно з відомим вченим П.С.Ждановим він опублікував монографію «Стійкість паралельної роботи електричних систем», доповнену і перевидану в 1934 р. Ще через рік ВАК присвоїв йому звання професора. У 1939 році Лебедєв, не будучи кандидатом наук, захистив докторську дисертацію. В її основу була покладена розроблена ним теорія штучної стійкості енергосистем.Тут він в дивовижно короткі строки спроектував швидко прийняту на озброєння систему стабілізації танкової гармати при прицілюванні. Ця система зробила танк менш вразливим і врятувала життя багатьом танкістам, так як дозволяла наводити і стріляти з гармати без зупинки машини.Майже 20 років пропрацював Лебедєв в Москві, десять з яких він керував відділом автоматики, займаючись питаннями моделювання і регулювання енергетичних об'єктів. На початку Великої Вітчизняної війни у вересні 1941 року Сергій Олексійович евакуювався з ВЕІ до Свердловська. Тут він в дивовижно короткі строки спроектував швидко прийняту на озброєння систему стабілізації танкової гармати при прицілюванні. Ця система зробила танк менш вразливим і врятувала життя багатьом танкістам, так як дозволяла наводити і стріляти з гармати без зупинки машини. За цю роботу Лебедєв був нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора і медаллю «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 рр.» Для створення системи стабілізації він використовував т.з. аналогові елементи на електронних лампах.У 1944-му році - ще йшла війна - Сергій Олексійович переїхав до Києва, де був обраний академіком АН УРСР і призначений директором Інституту енергетики Академії наук України.У 1944-му році - ще йшла війна - Сергій Олексійович переїхав до Києва, де був обраний академіком АН УРСР і призначений директором Інституту енергетики Академії наук України.Про історію переїзду до Києва розповів син С.О.Лебедєва. Виявляється, отримавши пропозицію від АН УРСР, Лебедєв все ж сумнівався чи приймати її. Тоді дружина Лебедєва Аліса Григорівна запропонувала кинути жереб. Два згорнуті папірці з написами «Київ» і «Москва» були покладені в шапку і ретельно перемішані. Випав Київ.Отримавши в своє розпорядження інститут, де розвивалися два мало сумісних наукових напрями - електротехнічний і теплотехнічний, новий директор вирішив їх розділити на два інститути. Сам Лебедєв став директором Інституту електротехніки АН УРСР.Спочатку він організував лабораторію моделювання і регулювання та продовжив свої колишні дослідження з розробки пристроїв компаундування генераторів електростанцій, що підвищують стійкість енергосистем і покращують роботу електроустановок. У 1950 р. за ці роботи спільно з Л.В.Цукерником йому була присуджена Державна премія СРСР.Двійкова система також не залишилася поза увагою вченого. Якби не війна, то роботу над створенням обчислювальної машини з використанням двійкової системи числення вчений почав би раніше - про це згадували співробітники, що з ним працювали. У той час будь-яких досить повних публікацій про двійкову систему числення і методику операцій над двійковими числами не було. Розроблена С.О.Лебедєвим методика виконання арифметичних операцій в двійковій системі числення і раніше розроблені чисельні методи розв'язання математичних задач стали теоретичною базою для побудови цифрової обчислювальної машини, яку задумав С.О. Лебедєв.В листопаді 1950 року на «МЭСМ» вже були виконані перші розрахунки - обчислення суми непарного ряду факторіала числа і зведення в ступінь, а в грудні 1951 року «МЭСМ» була прийнята Держкомісією АН СРСР в експлуатацію.Після переїзду до Києва, починаючи з кінця 1948 р., Сергій Олексійович весь віддається виконанню давно задуманого - створення електронної цифрової  лічильної машини. За словами самого Лебедєва, в 1948-1949 роках він вже розробив основні принципи їх побудови. На першому етапі робіт нове дітище Лебедєва одержало назву Модель електронної лічильної машини - «МЭСМ». В листопаді 1950 року на «МЭСМ» вже були виконані перші розрахунки - обчислення суми непарного ряду факторіала числа і зведення в ступінь, а в грудні 1951 року «МЭСМ» була прийнята Держкомісією АН СРСР в експлуатацію.У березні 1950 року Лебедєва було призначено за сумісництвом директором лабораторії № 1 в московському Інституті точної механіки та обчислювальної техніки (ІТМ і ОТ) АН СРСР і  він почав активну роботу над Великою електронною лічильною машиною - “БЭСМ”. У 1952 р. він переїхав до Москви, залишивши в Києві розпочату за його ідеєю розробку спеціалізованої ЕОМ - “СЭСМ” для розв'язування систем алгебраїчних рівнянь. Головним конструктором машини був призначений колишній аспірант Лебедєва З.Л. Рабинович.За спогадами співробітників, які працювали із Сергієм Олексійовичем в Києві, він був ідеальним керівником. Задуману роботу він уявляв до найдрібніших подробиць. Досить сказати, що він спроектував майбутню “МЭСМ”  сам, залучаючи співробітників тільки після необхідних роз'яснень, що і як зробити.Він ніколи не підвищував голос навіть на тих, хто явно провинився, ставився до всіх виключно рівно і справедливо. У нього не було "любимчиків", він завжди відзначав навіть невеликі успіхи своїх співробітників. У процесі налагодження машини рівних йому не було, він перевершував всіх у розумінні неполадок і збоїв в машині. У Сергія Олексійовича були свої "методи" визначати несправності з точністю до блоку. «У багатьох блоках першої “БЭСМ”  в анодному ланцюзі були використані не лампи, а феритові трансформатори, - розповідає В.С. Бурцев. - Оскільки ці трансформатори були виготовлені кустарним способом, вони часто вигорали, при цьому виділяли їдкий специфічний запах. Сергій Олексійович володів чудовим нюхом і, обнюхуючи стійку, з точністю до блоку вказував на дефектний блок. Помилок практично не було».“МЭСМ” була зроблена в одному екземплярі. Серійне виробництво машин, розроблених в ІТМ і ОТ АН СРСР, почалося через сім років з 1958 року.“МЭСМ” була зроблена в одному екземплярі. Серійне виробництво машин, розроблених в ІТМ і ОТ АН СРСР, почалося через сім років з 1958 року. Виробництво “БЭСМ”  не було розпочато раніше, так як Міністерство машинобудування та приладобудування СРСР не забезпечило поставку необхідних для “БЭСМ” потенціалоскопів для запам'ятовуючого пристрою. В результаті Лебедєву довелося використовувати пам'ять на ртутних трубках, що знизило швидкодію машини в п'ять разів. Саме це не дозволило “БЭСМ” стати першою серійною машиною в СРСР і найпродуктивнішою в світі на той час.У “БЭСМ-2” було реалізовано оперативний запам'ятовувальний пристрій на феритних осердях, широко застосовувалися напівпровідникові діоди, а також була вдосконалена конструкція (мілкоблочна). На цій машині вже почалося розв’язання важливих задач, зокрема, розраховувалася траєкторія польоту ракети, яка доставила вимпел Радянського Союзу на Місяць.У 1958 році колектив ІТМ і ОТ під керівництвом Лебедєва розробив і передав в серійне виробництво дві ЕОМ: “БЭСМ-2” (модернізована “БЭСМ”) і М-20. У “БЭСМ-2” було реалізовано оперативний запам'ятовувальний пристрій на феритних осердях, широко застосовувалися напівпровідникові діоди, а також була вдосконалена конструкція (мілкоблочна). На цій машині вже почалося розв’язання важливих задач, зокрема, розраховувалася траєкторія польоту ракети, яка доставила вимпел Радянського Союзу на Місяць. В ЕОМ М-20 вперше була застосована автоматична модифікація адреси; сумісництво роботи арифметичного пристрою та вибірки команд з пам'яті; використана буферна пам'ять для масивів, які видаються на друк. Технічна швидкодія машини становила 20 тис. операцій на секунду.У 1965 році з'явилася ЕОМ на напівпровідникових елементах “БЭСМ-4” , яка мала програмну сумісність з ЕОМ М-20.У 1967 році була прийнята в серійне виробництво ЕОМ “БЭСМ-6” - перша в СРСР супер-ЕОМ другого покоління. “БЭСМ-6”  мала швидкодію в 1 млн. операцій в секунду.У електронних схемах “БЭСМ-6” було використано 60 тис. транзисторів і 180 тис. напівпровідників-діодів. Елементна база “БЭСМ-6” на ті часи була абсолютно новою, в ній були закладені основи схемо-техніки ЕОМ третього і четвертого поколінь.У “БЭСМ-6” був магістральний або водопровідний принцип організації управління. З його допомогою потоки команд і операндів оброблялися паралельно (до восьми машинних команд на різних стадіях). У ній була використана асоціативна пам'ять на надшвидких регістрах, що скоротило кількість звернень до феритної пам'яті і дозволило здійснити локальну оптимізацію обчислень в динаміці рахунку. У “БЭСМ-6” також було розшарування оперативної пам'яті на автономні модулі, що дало можливість одночасно звертатися до блоків пам'яті за кількома напрямками. Багатопрограмний режим роботи дозволив вирішувати кілька завдань із заданими пріоритетами, а апаратний механізм перетворення математичної адреси у фізичну дав можливість динамічно розподіляти оперативну пам'ять в процесі обчислень засобами операційної системи. Для машини був характерний принцип листової організації пам'яті та розроблені на його основі механізми захисту за числами і командами; розвинена система переривання, необхідна для автоматичного переходу від вирішування однієї задачі до іншої, звернення до зовнішніх пристроїв, контролю їхньої роботи. У електронних схемах “БЭСМ-6” було використано 60 тис. транзисторів і 180 тис. напівпровідників-діодів. Елементна база “БЭСМ-6” на ті часи була абсолютно новою, в ній були закладені основи схемо-техніки ЕОМ третього і четвертого поколінь.У 1990-му році один з примірників "БЭСМ-6" був перевезений до Лондона і встановлений в Музеї науки як кращий для свого часу в Європі суперкомп'ютер.Серед спеціалізованих ЕОМ, сконструйованих в ІТМ і ОТ АН СРСР, варто відзначити комп'ютери пов'язані з дослідженнями побудови протиракетної оборони (ПРО) «Діана-1» і «Діана-2» (1955) (конструктор Бурцев В.С.). Це були машини послідовної дії з комутованою програмою обробки, що мали автоматичне зняття даних з оглядової радіолокаційної станції з селекцією об'єкта від шумів і розрахунок траєкторії руху можливої цілі.У 1958 році була створена ЕОМ М-40 з плаваючим циклом управління операціями, системою переривань. Вперше було використано поєднання операцій з обміном, мультиплексний канал обміну, робота в замкнутому контурі управління в якості керуючої ланки, робота з віддаленими об'єктами по радіорелейним дуплексним лініям зв'язку. В М-40 вперше була введена апаратура зберігання часу, застосовані ферит-транзисторні елементи і фіксована кома. Швидкодія М-40 складала 40 тис. операцій в секунду. Кілька років по тому з'явилася модифікація машини - ЕОМ М-50, розрахована на застосування в експериментальній системі ПРО.Потім в 1963 році вийшла ЕОМ «5Э92» (С.О.Лебедєв, В.С, Бурцев та ін.) з широким застосуванням ферит-транзисторних елементів в низькочастотних пристроях і застосуванням спеціально розробленої контрольно-реєструючої апаратури з можливістю дистанційного запису інформації, що надходить з високочастотних каналів зв'язку.ЕОМ «5Э92б» складала основу Головного командно-обчислювального центру (ГКОЦ) системи протиракетної оборони Радянського Союзу.Її модифікація «5Э92б», випущена в 1965 році, стала однією з перших повністю напівпровідникових ЕОМ. Швидкодія великої машини становила 500 тис. операцій в секунду, малої машини 37 тис. операцій в секунду. ЕОМ «5Э92б» складала основу Головного командно-обчислювального центру (ГКОЦ) системи протиракетної оборони Радянського Союзу.У 1970 році ІТМ і ОТ здав в експлуатацію ЕОМ «5Э65» - перевізний високопродуктивний обчислювальний комплекс спеціального застосування, що забезпечував проведення досліджень в реальному масштабі часу в польових умовах з високим ступенем достовірності за рахунок застосування пам'яті з не руйнуючим зчитуванням, повного апаратного контролю, засобів усунення наслідків збоїв. Ефективності обчислювального процесу сприяли мінлива довжина слова та магазинна організація арифметичного пристрою. Із застосуванням комплексу були проведені дослідження різних бортових засобів радіовимірювань і радіонавігації в атмосфері і космосі.У 1973 році з'явилася модифікація цієї машини ЕОМ «5Э67» - перевізний багатомашинний високопродуктивний комплекс із загальним полем зовнішньої пам'яті та апаратно-програмними засобами реконфігурації на рівні машин. Він забезпечував роботу в жорстких кліматичних умовах, а також унікальні радіовимірювання рухомих об'єктів у верхніх шарах атмосфери в реальному масштабі часу.Останньою розробкою Сергія Олексійовича Лебедєва, яку він встиг запустити в серійне виробництво, стала перша мобільна багатопроцесорна високопродуктивна структура з модульною пам'яттю ЕОМ «5Э26» (С.О.Лебедєв, В.С.Бурцев, Є.О.Кривошеєв та ін.). Вона легко адаптувалася до різних вимог по продуктивності і пам'яті в системах управління спеціального призначення. Це була перша машина з автоматичним резервуванням на рівні модулів, яка забезпечувала відновлення обчислювального процесу при збоях і відмовах апаратури в системах управління. Вона також працювала в реальному часі, була забезпечена розвиненим математичним забезпеченням, ефективною системою автоматизації програмування і можливістю роботи з мовами високого рівня. В ЕОМ «5Э26» була реалізована енергонезалежна пам'ять команд на мікробіаксах з можливістю електричного перезапису інформації зовнішньою апаратурою запису і введена ефективна система експлуатації з дворівневою локалізацією несправної комірки, що забезпечувала ефективність відновлення апаратури середньотехнічним персоналом.Досвід створення ЕОМ «5Э26» послужив базою для конструювання сімейства супер-ЕОМ «Ельбрус». Назва була запропонована Лебедєвим. Поява «Ельбруса» завершила створення ПРО СРСР, проте сам він уже не встиг взяти участь в їх створенні.Сергій Олексійович Лебедєв помер 3 липня 1974 року в Москві.У рік 95-річчя з дня народження С.О.Лебедєва заслуги вченого визнали і за кордоном. Як піонер обчислювальної техніки, він був відзначений іменною медаллю Міжнародного комп'ютерного товариства з написом: "Сергій Олексійович Лебедєв 1902-1974. Розробник і конструктор першого комп'ютера в Радянському Союзі. Основоположник радянського комп'ютеробудування"

# data[].attributes.headline
а механіко-математичному факультеті А. П. Єршов став спеціалізуватися по кафедрі обчислювальної математики, якою керував академік С. Л. Соболєв, а на останніх курсах під впливом А. А. Ляпунова захопився програмуванням.У 1953 р., ще будучи студентом, він влаштувався на роботу в Інститут точної механіки та обчислювальної техніки, (Москва),  — де складався один з перших радянських колективів програмістів, — і брав участь у підготовці прийомних випробувань однієї з перших радянських обчислювальних машин «БЭСМ».У 1954 р. А. П. Єршов закінчив університет — це був перший у радянських ВНЗ масовий випуск за фахом «програмування».У тому ж році його приймають в аспірантуру в Московському університеті, яку він закінчує в

# data[].attributes.subject
а механіко-математичному факультеті А. П. Єршов став спеціалізуватися по кафедрі обчислювальної математики, якою керував академік С. Л. Соболєв, а на останніх курсах під впливом А. А. Ляпунова захопився програмуванням.У 1953 р., ще будучи студентом, він влаштувався на роботу в Інститут точної механіки та обчислювальної техніки, (Москва),  — де складався один з перших радянських колективів програмістів, — і брав участь у підготовці прийомних випробувань однієї з перших радянських обчислювальних машин «БЭСМ».У 1954 р. А. П. Єршов закінчив університет — це був перший у радянських ВНЗ масовий випуск за фахом «програмування».У тому ж році його приймають в аспірантуру в Московському університеті, яку він закінчує в

# data[].attributes.body
8 грудня 1919, Чигирин — 15 серпня 2001) — українська науковиця-кібернетик, програмістка, винахідниця. Доктор фізико-математичних наук, член-кореспондент АН УРСР (1976), заслужена діячка науки, лауреат премії Ради Міністрів СРСР та двічі — Державної премії України, премії НАН України імені Глушкова, дійсний член Міжнародної академії комп'ютерних наук[2]. Нагороджена орденом княгині Ольги.[3]

# data[].attributes.headline
Женя Галатинюк

# data[].attributes.body
Женя Галатинюк

# data[].attributes.body
Сергій — чоловіче ім'я, походить від давньоримського родового імені (номену) Sergius, також присутнє у святцях як власне ім'я. Ім'я не має однозначного трактування. Можливо, походить від давнішого етруського імені. Можливо, ім'я має етимологічний зв'язок із словами «servus» — «служитель», «раб» або «servator» — «захисник».[1] Транслітерація латинкою у паспорті громадянина України для виїзду за кордон — Serhii[2] (раніше також вживалися варіанти Serhiy, Sergii, Sergiy та Ser

# data[].attributes.headline
Павло Гнатишин 

# data[].attributes.body
Павло Гнатишин

# data[].attributes.headline
Єршов Андрій Перович

# data[].attributes.subject
Єршов Андрій Перович

# data[].attributes.headline
Радянський програміст і математик, один з творців «шкільної інформатики», лідер в області теорії й автоматизації програмування, основні праці якого охоплюють теоретичне й системне програмування, мови програмування, теорію схем програм, мішані обчислення.     Завдяки унікальним здібностям наукового передбачення, А. П. Єршов одним перших у країні усвідомив ключову роль обчислювальної техніки в прогресі науки й суспільства й з початку 80-х рр. почав активно займатися педагогічною діяльністю, спрямованою на просу

# data[].attributes.subject
Радянський програміст і математик, один з творців «шкільної інформатики», лідер в області теорії й автоматизації програмування, основні праці якого охоплюють теоретичне й системне програмування, мови програмування, теорію схем програм, мішані обчислення.     Завдяки унікальним здібностям наукового передбачення, А. П. Єршов одним перших у країні усвідомив ключову роль обчислювальної техніки в прогресі науки й суспільства й з початку 80-х рр. почав активно займатися педагогічною діяльністю, спрямованою на просу

# data[].attributes.headline
касіянчук олександр

# data[].attributes.subject
касіянчук олександр

# data[].attributes.headline
Пулюй Іван Павлович

# data[].attributes.subject
Пулюй Іван Павлович

# data[].attributes.headline
Сергієнко Ів

# data[].attributes.body
Сергієнко Іван Васильович

# data[].attributes.body
Від 1994 р. очолює кафедру теорії управління Московського фізико-технічного інституту.

З 2002 р. керує філією кафедри автоматизованих систем обробки інформації та управління Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут».

Ці кафедри названих вищих навчальних закладів працюють як базові безпосередньо в Інституті кібернетики імені В. М. Глушкова НАН України.

Фундатор наукової школи з комп'ютерної математики та інтелектуальних інформаційних технологій

Автор понад 700 наукових праць, з них 40 монографій; підготував 22 доктори та 60 кандидатів наук.

Президент Української федерації інформатики (УФІ), яка прийнята в міжнародну організацію CEPIS[en](Council of European Professional Informatics Societies), що функціонує при Європейському Союзі.

Голова Національного Комітету України з інформатики.

Голова наукових рад НАН України «Інтелектуальні інформаційні технології» та з проблеми «Кібернетика».

Головний редактор міжнародного науково-теоретичного журналу «Кібернетика та

# data[].attributes.headline
Початкову школу закінчив у Гримайлові й вступив до Тернопільської класичної гімназії[5], де разом із братами Олександром та Володимиром Барвінськими став співзасновником[6][7] та активним діячем таємного товариства української молоді «Громада». Такі Товариства на той час набули значного поширення в Галичині, перейнявши естафету від «Громад», які постали в багатьох містах Наддніпрянської України. Тернопільський клас-«Громада» збирався тричі на тиждень після обіду на тематичні засідання: в середу (історія), суботу (література) й неділю (декламація і читання слова Божого). Великий вплив на гімназійну молодь мала поезія Тараса Шевченка.Після закінчення гімназії 1865 р. Пулюй був уже сформованою особистістю, патріотом, який твердо знав мету свого життя й розумів, що має робити для її досягнення. Промовистий факт: будучи ще студентом першого року навчання, він переклав українською мовою підручник з геометрії для українських гімназій, хоч на той час таких ще не було. Цього ж 1865 р. Іван Пулюй вступив до Греко-католицької духовної семінарії[a] у Відні, де поєднував навчання з перекладами духовної літератури українською мовою, і з цього приводу 1869 р. вперше зустрівся з Пантелеймоном Кулішем у Відні. Разом з П. Кулішем та І. Нечуй-Левицьким здійснив переклад Святого Письма українською мовою (І. Пулюй переклав Псалтир)[8]. У 1868 р. разом з іншими українськими студентами-громадівцями заснував у Відні легальне студентське товариство «Січ», діяльність якого згодом високо оцінив Іван Франко.В останній рік навчання в духовній семінарії Пулюй відвідував лекції з математики, фізики та астрономії у Віденському університеті. Ці науки настільки його захопили, що він вирішив не висвячуватися на священика, а стати студентом філософського факультету цього університету. Навчання тривало упродовж 1869—1872 рр., а у 1872—1874 рр. Пулюй уже працює науковцем у фізичній лабораторії професора фон Лянґа. У 1874 р. видрукував перші дві статті, присвячені дослідженню залежності внутрішнього тертя повітря від температури, в журналі «Доповіді Віденської академії наук».У 1874—1875 рр. викладав фізику, механіку та математику у Військово-морській академії в місті Фіуме. Там сконструював прилад для вимірювання механічного еквівалента теплоти, який став широко відомим у науковому світі й у 1878 р. був відзначений срібною медаллю на Всесвітній виставці в Парижі. У 1875—1876 рр. Пулюй як стипендіат австрійського Міністерства освіти навчався і працював у Страсбурзькому університеті, в фізичному інституті професора Августа Кундта.

# data[].attributes.subject
Початкову школу закінчив у Гримайлові й вступив до Тернопільської класичної гімназії[5], де разом із братами Олександром та Володимиром Барвінськими став співзасновником[6][7] та активним діячем таємного товариства української молоді «Громада». Такі Товариства на той час набули значного поширення в Галичині, перейнявши естафету від «Громад», які постали в багатьох містах Наддніпрянської України. Тернопільський клас-«Громада» збирався тричі на тиждень після обіду на тематичні засідання: в середу (історія), суботу (література) й неділю (декламація і читання слова Божого). Великий вплив на гімназійну молодь мала поезія Тараса Шевченка.Після закінчення гімназії 1865 р. Пулюй був уже сформованою особистістю, патріотом, який твердо знав мету свого життя й розумів, що має робити для її досягнення. Промовистий факт: будучи ще студентом першого року навчання, він переклав українською мовою підручник з геометрії для українських гімназій, хоч на той час таких ще не було. Цього ж 1865 р. Іван Пулюй вступив до Греко-католицької духовної семінарії[a] у Відні, де поєднував навчання з перекладами духовної літератури українською мовою, і з цього приводу 1869 р. вперше зустрівся з Пантелеймоном Кулішем у Відні. Разом з П. Кулішем та І. Нечуй-Левицьким здійснив переклад Святого Письма українською мовою (І. Пулюй переклав Псалтир)[8]. У 1868 р. разом з іншими українськими студентами-громадівцями заснував у Відні легальне студентське товариство «Січ», діяльність якого згодом високо оцінив Іван Франко.В останній рік навчання в духовній семінарії Пулюй відвідував лекції з математики, фізики та астрономії у Віденському університеті. Ці науки настільки його захопили, що він вирішив не висвячуватися на священика, а стати студентом філософського факультету цього університету. Навчання тривало упродовж 1869—1872 рр., а у 1872—1874 рр. Пулюй уже працює науковцем у фізичній лабораторії професора фон Лянґа. У 1874 р. видрукував перші дві статті, присвячені дослідженню залежності внутрішнього тертя повітря від температури, в журналі «Доповіді Віденської академії наук».У 1874—1875 рр. викладав фізику, механіку та математику у Військово-морській академії в місті Фіуме. Там сконструював прилад для вимірювання механічного еквівалента теплоти, який став широко відомим у науковому світі й у 1878 р. був відзначений срібною медаллю на Всесвітній виставці в Парижі. У 1875—1876 рр. Пулюй як стипендіат австрійського Міністерства освіти навчався і працював у Страсбурзькому університеті, в фізичному інституті професора Августа Кундта.

# data[].attributes.headline
Сергієнко Іван Васильович

# data[].attributes.subject
Сергієнко Іван Васильович

# data[].attributes.headline
У 1876 р. Іван Пулюй захистив дисертацію «Залежність внутрішнього тертя газів від температури» і здобув ступінь доктора фізики Страсбурзького університету.Повертається до Відня і в 1876—1883 рр. працює асистентом і приват-доцентом у Віденському університеті. У 1880—1882 рр. у «Доповідях Віденської академії наук» вийшли у світ чотири важливі статті Пулюя, присвячені катодним променям, які мали значний резонанс у середовищі фізиків. Його монографію, присвячену дослідженням цих променів, у 1889 р. Лондонське фізичне товариство видало в англомовному перекладі як окремий том серії «Physical Memoirs», у якій друкувались результати найважливіших фізичних досліджень, виконаних поза межами Великої Британії.На початок 1880-их рр. припадає активна роботи Пулюя в новій галузі — електротехніці. У 1881 р. на Всесвітній електротехнічній виставці в Парижі сконструйовані Пулюєм електричні апарати відзначено дипломами.Після електротехнічної виставки у Відні 1883 р. винаходи Пулюя також викликали велике зацікавлення, наслідком чого стало його запрошення відомим підприємцем Верндлем, власником знаної у Європі фірми, переїхати до міста Штайра (Австрія). Тож у 1883—1884 рр. Пулюй працював у Штайрі як консультант та директор фабрики освітлювальних ламп власної конструкції, при цьому забезпечив великий успіх електротехнічної виставки, яка відбулася в цьому місті влітку 1884 р. Не забарилося визнання його заслуг і на урядовому рівні — на запрошення міністерства освіти Австро-Угорщини Пулюй з осені цього ж року отримав посаду професора експериментальної і технічної фізики Німецької вищої технічної школи в Празі. Тут він почав читати крім фізики лекції з окремого курсу електротехніки, розробив системний план з організації відповідних досліджень у Празькій політехніці. На 1888—1889 навчальний рік Пулюя обрано ректором політехніки, а 1890 р. — деканом машинобудівного факультету.Особливим для Пулюя був початок 1896 р., коли він провів фундаментальні дослідження природи та властивостей щойно відкритих Х-променів, результати яких опублікував у двох статтях у «Доповідях Віденської академії наук». Досі залишається суперечливим питання про відкриття рентгенівських променів. Якщо Рентгена знає нині весь світ, то ім'я Івана Пулюя тільки набуває поширення. На думку науковців, внесок Рентгена у дослідження Х-променів є явно завищеним. Вильгельм Рентген надавав значення тільки фактам, а не їх поясненню. Як не дивно, певний час він заперечував вивчення механізму явищ, у тому числі й нововідкритих променів. Іван Пулюй досліджував мікроскопічні процеси (на атомно-молекулярному рівні) як експериментатор-віртуоз і глибокий теоретик.Доктор фізико-математичних наук П. С. Кудрявцев у своїй книзі «История физики» пише:Невдала гіпотеза Рентгена була разом з тим свідченням хибності його теоретичного мислення, схильного до однобічного емпіризму. Тонкий і вмілий експериментатор, Рентген не виявив нахилу до пошуків нового, як не парадоксально це звучить стосовно автора одного з найбільших у житті фізики нових відкриттів.Іван Пулюй в останні роки життяУ своїй книжці Ігор Шаров зазначає, що дослідники наукових здобутків Івана Пулюя стверджують, що вже через півтора місяця від першого повідомлення Рентгена і до появи його другої статті Пулюй подає другу ґрунтовну працю, присвячену вивченню Х-променів, яка містить значно глибші порівняно з Рентгеном результати про природу та механізми виникнення цих променів. Пулюєві Х-променеграми мали вищу роздільну якість, ніж Рентгенові, тривалий час лишалися неперевершеними за технікою виконання. 2 лютого 1896 р. Пулюй отримав перше зображення повного людського (дитячого) скелета в Х-променях дуже високої якості, яке згодом опублікував відомий англійський журнал «The Photogram».У 90-х рр. ХІХ ст. Пулюй відіграв вирішальну роль як керівник проектування і будівництва багатьох електростанцій на змінному струмі в Чехії. Якість проектів та їх реалізації були дуже високими, із дотриманням екологічних вимог навіть сучасного рівня (тому, зокрема, мешканці Праги досі використовують електроенергію, яку дає їм «Пулюєва» електростанція).У 1902 р. він заснував та очолив катедру електротехніки. З нагоди 100-літнього ювілею Німецької політехніки в Празі Пулюя відзначили орденом Залізної корони ІІІ ступеня[9]. за його наукову та викладацьку працю (1906). Він отримав також хрест ордена Франца-Йосифа і високий титул Радника двору (1910). У 1913 р. І. Пулюя обирають почесним членом Віденського електротехнічного товариства. У 1916 році Пулюй отримав пропозицію посади міністра освіти Австрійської монархії, однак відмовився за станом здоров'я. Цього ж року вийшов на пенсію.Помер у Празі, нині Чехія (тоді Королівство Богемія, Австро-Угорщина), де й похований на Мальвазінках.Дослідження в галузях фізикиПулюй працював у нових і актуальних на той час напрямках фізики: дослідна перевірка передбачень молекулярно-кінетичної теорії Максвелла, дослідження природи і властивостей катодних та Х-променів.Родина1884 року Пулюй одружився з Катериною-Йосифою-Марією Стозіцькою (1863—1945) — студенткою Віденського університету. Шлюб узяли в греко-католицькій Церкві святої великомучениці Варвари у Відні. У сім'ї виросло шестеро дітей, три доньки і три сини: Наталка (1886 р. н.) стала піаністкою і дружиною відомого українського композитора Василя Барвінського; Ольга (1891 р. н.) і Марія (1894 р. н.) стали вчительками; Олександр (1901-1984) і Юрій (Ґеорґ, 1906 р. н.) здобули інженерний фах, а Павло (1904 р. н.) став лікарем.Оскільки в Празі не було українських шкіл, то Пулюй на літні місяці наймав для своїх дітей учителів української мови, давав відповідні оголошення до львівської газети «Діло». Павло і Юрій після смерті батька вчились у Львові в українській гімназії. Найстарший син Олександр пішов сімнадцятирічним добровольцем у лави Січового стрілецтва і до 1920 р. брав участь у бойових діях Української галицької армії, під час 2-ї світової брав участь у розбуові мережі ОУН в Україні, а після війни працював в кіноіндустрії Австрії[10][11].Кредо«Нема більшого гонору для інтелігентного чоловіка, як берегти свою і національну честь та без нагороди вірно працювати для добра свого народу, щоб забезпечити йому кращу долю».(Іван Пулюй)ПраціПрилад Пулюя для визначення механічного еквівалента теплоти.Один з перших (1896 р.) пулюєвих знімків. Рука доньки Наталії.Автор близько 50 наукових праць українською, німецькою, англійською мовами.Публікації про катодні та Х-променіStrahlende Elektrodenmaterie //Wiener Berichte I. — 1880. — 81. — S.864 −923; II. — 1881. — 83. — S.402-420; III. 1881. — 83. — S.693-708; IV. — 1882. — 85. — S.871-881.Strahlende Elektrodenmaterie und der sogenannte Aggregatzustand' — Wien; Verlag Carl Gerold Sohn, 1883.Radiant Elektrode Matter and the so Called Fourth State.— London: Physical Memoirs, 1889. — Vol. l, Pt.2. — P.233-331.Über die Entstehung der Röntgen‘schen Strahlen und ihre photographische Wirkung //Wiener Berichte. — 1896. — Bd. 105. — S. 228—238.Die Röntgenische Entdeckung neuer Eigenschajten der sog.Kathodenstrahlen //Bohemia. — 1896. — 11.01[джерело?]Пам'ятна дошка на стіні будинку № 9 по вулиці Шкодагассе, Відень, АвстріяПоштова марка України, присвячена до 150 річчя від дня народження Івана Пулюя, 1995 (Michel 135)Аверс монети, номіналом 5 гривень, випущеної Національним банком України до 165-ї річниці від дня народження Івана ПулюяІван Пулюй на муралі на стіні однієї із шкіл ЛьвоваВшанування пам'ятіТернопільський національний технічний університет носить ім'я Івана Пулюя та щороку 2 лютого, до дня народження Івана Пулюя, проводить Пулюївські наукові читання.Музей Івана Пулюя відкрився в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя з нагоди 165-річчя славетного земляка в лютому 2010 р..Ім'ям видатного вченого названо середню школу, вулицю і площу Гримайлова. У 1995 р. встановлено пам'ятник на честь славетного земляка у селищі Гримайлів. У Гримайлівській середній школі діє музей імені Пулюя. Серед експонатів є ксерокопії багатьох праць вченого, сімейні фотографії. Зібрано багато матеріалу про педагогічну, наукову, дослідницьку діяльність І. Пулюя.Раз у 2 роки присуджується Премія НАН України імені Івана Пулюя — за видатні роботи у галузі прикладної фізики[12].Національний банк України, продовжуючи серію «Видатні особистості України», ввів у обіг 25 січня 2010 р. пам'ятну монету номіналом 5 гривень, присвячену Іванові Павловичу Пулюю.4 листопада 2014 р. у Тернополі відкрили меморіальну дошку членам Тернопільського таємного молодіжного товариства «Громада», засновником якого був І.Пулюй. Її встановили з нагоди 150-річчя з часу заснування організації, розмістили на стіні будинку по вулиці Листопадовій, де колись збиралися громадівці[13].Всеукраїнська стипендійна програма імені Івана Пулюя неприбуткової благодійної організації «Кирило-Мефодіївська фундація»[14].Вулиці та провулки Івана Пулюя в багатьох населених пунктах України (зокрема, у Дніпрі — вулиця та провулок, у Києві — вулиця Пулюя в Турецькому містечку, у Львові, Вінниці, Тернополі, Івано-Франківську, Дрогобичі, Броварах[15]).Міжнародний астрономічний союз (IAU) назвав малу планету 2004 TY13 ім'ям Івана Пулюя (226858) Ivanpuluj[16].У травні 2022 р. в місті Городок Хмельницької обл. вулицю Ломоносова перейменували на вулицю Івана Пулюя.Див. такожПремія НАН України імені І. ПулюяЗауваги Пиндус Б., Щербак Л. в статті Пулюй Іван Павлович (Т. 3, С. 156.) стверджували, що у 1869 р. закінчив богословський факультет Віденського університетуПримітки Identifiants et Référentiels — ABES, 2011. Czech National Authority Database http://www.nbuv.gov.ua/node/4612 Брега Г. С., Васильєва Н. Ф. Пулюй Іван Павлович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 60. — 944 с. : іл. — ISBN 978-966-00-1290-5. Тернопільська гімназія, що дала світу геніїв Пиндус Б., Щербак Л. Пулюй Іван Павлович… — С. 156. щоправда, В. Окаринський вказує, що як учень 6 класу, у січні 1863 р. заснував не гімназійну «Громаду», а товариство у Тернополі → Окаринський В. Землі нинішньої Тернопільщини в Новий час (кінець XVIII ст.—1914 р.) // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 1 : А — Й. — С. 78. — ISBN 978-966-457-228-3. Білокінь С. І. Біблії переклади українською мовою // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — С. 257. — 688 с. : іл. — ISBN 966-00-0734-5. Hof- und Staatshandbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie für das Jahr 1911. — Wien 1911. — S. 86. https://komb-a-ingwar.blogspot.com/2009/06/blog-post_27.html https://www.geni.com/people/Oleksander-Puluj/6000000014327639726 Постанова Президії НАН України «Про затвердження оновленого Положення про премії НАН України імені видатних учених України» № 206 від 11.07.2007. У Тернополі відкрили меморіальну дошку учасникам таємного молодіжного товариства. Архів оригіналу за 5 листопада 2014. Процитовано 5 листопада 2014. Всеукраїнська стипендійна програма імені Івана Пулюя. Архів оригіналу за 11 серпня 2018. Процитовано 20 липня 2019. [1]. Розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації № 196 від 20.05.2016 WGSBN Bulletin Volume 1, #1 Ed. WG Small Bodies Nomenclature, 14 May 2021 (англ.)ДжерелаБрега Г. С., Васильєва Н. Ф. Пулюй Іван Павлович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 60. — 944 с. : іл. — ISBN 978-966-00-1290-5.Мала гірнича енциклопедія : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Донбас, 2007. — Т. 2 : Л — Р. — 670 с. — ISBN 57740-0828-2.Гаврилюк О., Шумська В. Учений-енциклопедист з Гримайлова // Вільне життя плюс. — Тернопіль. — 2015. — 6 лют. — С. 2.Гайда Р. Іван Пулюй та становлення науки про Х-промені / Р. П. Гайда; Нац. акад. наук України, Ін-т фізики конденс. систем. — Львів, 1997. — 62 с.Гайда Р. Іван Пулюй. 1845—1918 : життєписно-бібліографічний нарис / Роман Гайда, Роман Пляцко; відп. ред. О. Купчинський. — Львів, 1998. — 284 с. — (Визначні діячі НТШ; Вип. 7). Друге видання, уточнене і доповнене, — Львів, 2019. — 220 с.Даценко Л. Вже відомий. Але ще недостатньо визнаний / Л. Даценко, В. Шендеровський // Урядовий кур'єр. — 1995. — 28 верес. — С. 15.Долчук М., Полєк В. Попередник славнозвісного Рентгена // Дзвін. — 1996. — № 10—12 (624—626). — С. 95—101. — ISSN 0868-4790.Пиндус Б., Щербак Л. Пулюй Іван Павлович // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 156–157. — ISBN 978-966-528-279-2.Підвальна У., Пляцко Р., Лончина В. Іван Пулюй та відкриття Х-променів // Праці Наукового товариства ім. Шевченка. Медичні науки. — 2021, Т. 64, № 1. — C. 180—190.Пляцко Р. Іван Пулюй: Визнання (до 175-річчя від народження) // Вісник Наукового товариства ім. Шевченка. — 2020, № 64. — С. 42-49.Світоч української науки: до 170-річчя від дня народження І. Пулюя (1845—1918) // Дати і події, 2015, перше півріччя: календар знамен. дат № 1 (5) / Нац. парлам. б-ка України. — Київ, 2014. — С. 43–48.Владислав Таранюк про Івана Пулюя, Василя Єрошенка, Василя Каразіна, Агатангела Кримського, Лазаря Заменґофа / В. Таранюк. — Київ: Грані-Т, 2009. — 88 с. — («Життя видатних дітей»). — ISBN 978-966-465-240-4.ПосиланняПулюй Іван Павлович // Україна в міжнародних відносинах. Енциклопедичний словник-довідник. Випуск 6. Біографічна частина: Н–Я / Відп. ред. М. М. Варварцев. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2016. — с.134—135.	Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Пулюй Іван Павлович175-літній ювілей. Українець Іван Пулюй відкрив промені, які назвали рентгенівськими / Оксана Пеленська // Радіо «Свобода», 02 лютого 2020Пулюй Іван // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. — Буенос-Айрес, 1963. — Т. 6, кн. XII : Літери По — Риз. — С. 1535-1536. — 1000 екз.Шендеровський В. Він заклав підґрунтя відкриття віку — Іван Пулюй ч. 1 / Василь Шендеровський. Нехай не гасне світ науки. Книга перша. — 23 січня 2000 року.Шендеровський В. Він заклав підґрунтя відкриття віку — Іван Пулюй ч. 2 / Василь Шендеровський. Нехай не гасне світ науки. Книга перша. — 6 лютого 2000 року.ІВАН ПУЛЮЙ | Програма «Велич особистості» | 2016 (ВІДЕО)

# data[].attributes.subject
У 1876 р. Іван Пулюй захистив дисертацію «Залежність внутрішнього тертя газів від температури» і здобув ступінь доктора фізики Страсбурзького університету.Повертається до Відня і в 1876—1883 рр. працює асистентом і приват-доцентом у Віденському університеті. У 1880—1882 рр. у «Доповідях Віденської академії наук» вийшли у світ чотири важливі статті Пулюя, присвячені катодним променям, які мали значний резонанс у середовищі фізиків. Його монографію, присвячену дослідженням цих променів, у 1889 р. Лондонське фізичне товариство видало в англомовному перекладі як окремий том серії «Physical Memoirs», у якій друкувались результати найважливіших фізичних досліджень, виконаних поза межами Великої Британії.На початок 1880-их рр. припадає активна роботи Пулюя в новій галузі — електротехніці. У 1881 р. на Всесвітній електротехнічній виставці в Парижі сконструйовані Пулюєм електричні апарати відзначено дипломами.Після електротехнічної виставки у Відні 1883 р. винаходи Пулюя також викликали велике зацікавлення, наслідком чого стало його запрошення відомим підприємцем Верндлем, власником знаної у Європі фірми, переїхати до міста Штайра (Австрія). Тож у 1883—1884 рр. Пулюй працював у Штайрі як консультант та директор фабрики освітлювальних ламп власної конструкції, при цьому забезпечив великий успіх електротехнічної виставки, яка відбулася в цьому місті влітку 1884 р. Не забарилося визнання його заслуг і на урядовому рівні — на запрошення міністерства освіти Австро-Угорщини Пулюй з осені цього ж року отримав посаду професора експериментальної і технічної фізики Німецької вищої технічної школи в Празі. Тут він почав читати крім фізики лекції з окремого курсу електротехніки, розробив системний план з організації відповідних досліджень у Празькій політехніці. На 1888—1889 навчальний рік Пулюя обрано ректором політехніки, а 1890 р. — деканом машинобудівного факультету.Особливим для Пулюя був початок 1896 р., коли він провів фундаментальні дослідження природи та властивостей щойно відкритих Х-променів, результати яких опублікував у двох статтях у «Доповідях Віденської академії наук». Досі залишається суперечливим питання про відкриття рентгенівських променів. Якщо Рентгена знає нині весь світ, то ім'я Івана Пулюя тільки набуває поширення. На думку науковців, внесок Рентгена у дослідження Х-променів є явно завищеним. Вильгельм Рентген надавав значення тільки фактам, а не їх поясненню. Як не дивно, певний час він заперечував вивчення механізму явищ, у тому числі й нововідкритих променів. Іван Пулюй досліджував мікроскопічні процеси (на атомно-молекулярному рівні) як експериментатор-віртуоз і глибокий теоретик.Доктор фізико-математичних наук П. С. Кудрявцев у своїй книзі «История физики» пише:Невдала гіпотеза Рентгена була разом з тим свідченням хибності його теоретичного мислення, схильного до однобічного емпіризму. Тонкий і вмілий експериментатор, Рентген не виявив нахилу до пошуків нового, як не парадоксально це звучить стосовно автора одного з найбільших у житті фізики нових відкриттів.Іван Пулюй в останні роки життяУ своїй книжці Ігор Шаров зазначає, що дослідники наукових здобутків Івана Пулюя стверджують, що вже через півтора місяця від першого повідомлення Рентгена і до появи його другої статті Пулюй подає другу ґрунтовну працю, присвячену вивченню Х-променів, яка містить значно глибші порівняно з Рентгеном результати про природу та механізми виникнення цих променів. Пулюєві Х-променеграми мали вищу роздільну якість, ніж Рентгенові, тривалий час лишалися неперевершеними за технікою виконання. 2 лютого 1896 р. Пулюй отримав перше зображення повного людського (дитячого) скелета в Х-променях дуже високої якості, яке згодом опублікував відомий англійський журнал «The Photogram».У 90-х рр. ХІХ ст. Пулюй відіграв вирішальну роль як керівник проектування і будівництва багатьох електростанцій на змінному струмі в Чехії. Якість проектів та їх реалізації були дуже високими, із дотриманням екологічних вимог навіть сучасного рівня (тому, зокрема, мешканці Праги досі використовують електроенергію, яку дає їм «Пулюєва» електростанція).У 1902 р. він заснував та очолив катедру електротехніки. З нагоди 100-літнього ювілею Німецької політехніки в Празі Пулюя відзначили орденом Залізної корони ІІІ ступеня[9]. за його наукову та викладацьку працю (1906). Він отримав також хрест ордена Франца-Йосифа і високий титул Радника двору (1910). У 1913 р. І. Пулюя обирають почесним членом Віденського електротехнічного товариства. У 1916 році Пулюй отримав пропозицію посади міністра освіти Австрійської монархії, однак відмовився за станом здоров'я. Цього ж року вийшов на пенсію.Помер у Празі, нині Чехія (тоді Королівство Богемія, Австро-Угорщина), де й похований на Мальвазінках.Дослідження в галузях фізикиПулюй працював у нових і актуальних на той час напрямках фізики: дослідна перевірка передбачень молекулярно-кінетичної теорії Максвелла, дослідження природи і властивостей катодних та Х-променів.Родина1884 року Пулюй одружився з Катериною-Йосифою-Марією Стозіцькою (1863—1945) — студенткою Віденського університету. Шлюб узяли в греко-католицькій Церкві святої великомучениці Варвари у Відні. У сім'ї виросло шестеро дітей, три доньки і три сини: Наталка (1886 р. н.) стала піаністкою і дружиною відомого українського композитора Василя Барвінського; Ольга (1891 р. н.) і Марія (1894 р. н.) стали вчительками; Олександр (1901-1984) і Юрій (Ґеорґ, 1906 р. н.) здобули інженерний фах, а Павло (1904 р. н.) став лікарем.Оскільки в Празі не було українських шкіл, то Пулюй на літні місяці наймав для своїх дітей учителів української мови, давав відповідні оголошення до львівської газети «Діло». Павло і Юрій після смерті батька вчились у Львові в українській гімназії. Найстарший син Олександр пішов сімнадцятирічним добровольцем у лави Січового стрілецтва і до 1920 р. брав участь у бойових діях Української галицької армії, під час 2-ї світової брав участь у розбуові мережі ОУН в Україні, а після війни працював в кіноіндустрії Австрії[10][11].Кредо«Нема більшого гонору для інтелігентного чоловіка, як берегти свою і національну честь та без нагороди вірно працювати для добра свого народу, щоб забезпечити йому кращу долю».(Іван Пулюй)ПраціПрилад Пулюя для визначення механічного еквівалента теплоти.Один з перших (1896 р.) пулюєвих знімків. Рука доньки Наталії.Автор близько 50 наукових праць українською, німецькою, англійською мовами.Публікації про катодні та Х-променіStrahlende Elektrodenmaterie //Wiener Berichte I. — 1880. — 81. — S.864 −923; II. — 1881. — 83. — S.402-420; III. 1881. — 83. — S.693-708; IV. — 1882. — 85. — S.871-881.Strahlende Elektrodenmaterie und der sogenannte Aggregatzustand' — Wien; Verlag Carl Gerold Sohn, 1883.Radiant Elektrode Matter and the so Called Fourth State.— London: Physical Memoirs, 1889. — Vol. l, Pt.2. — P.233-331.Über die Entstehung der Röntgen‘schen Strahlen und ihre photographische Wirkung //Wiener Berichte. — 1896. — Bd. 105. — S. 228—238.Die Röntgenische Entdeckung neuer Eigenschajten der sog.Kathodenstrahlen //Bohemia. — 1896. — 11.01[джерело?]Пам'ятна дошка на стіні будинку № 9 по вулиці Шкодагассе, Відень, АвстріяПоштова марка України, присвячена до 150 річчя від дня народження Івана Пулюя, 1995 (Michel 135)Аверс монети, номіналом 5 гривень, випущеної Національним банком України до 165-ї річниці від дня народження Івана ПулюяІван Пулюй на муралі на стіні однієї із шкіл ЛьвоваВшанування пам'ятіТернопільський національний технічний університет носить ім'я Івана Пулюя та щороку 2 лютого, до дня народження Івана Пулюя, проводить Пулюївські наукові читання.Музей Івана Пулюя відкрився в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя з нагоди 165-річчя славетного земляка в лютому 2010 р..Ім'ям видатного вченого названо середню школу, вулицю і площу Гримайлова. У 1995 р. встановлено пам'ятник на честь славетного земляка у селищі Гримайлів. У Гримайлівській середній школі діє музей імені Пулюя. Серед експонатів є ксерокопії багатьох праць вченого, сімейні фотографії. Зібрано багато матеріалу про педагогічну, наукову, дослідницьку діяльність І. Пулюя.Раз у 2 роки присуджується Премія НАН України імені Івана Пулюя — за видатні роботи у галузі прикладної фізики[12].Національний банк України, продовжуючи серію «Видатні особистості України», ввів у обіг 25 січня 2010 р. пам'ятну монету номіналом 5 гривень, присвячену Іванові Павловичу Пулюю.4 листопада 2014 р. у Тернополі відкрили меморіальну дошку членам Тернопільського таємного молодіжного товариства «Громада», засновником якого був І.Пулюй. Її встановили з нагоди 150-річчя з часу заснування організації, розмістили на стіні будинку по вулиці Листопадовій, де колись збиралися громадівці[13].Всеукраїнська стипендійна програма імені Івана Пулюя неприбуткової благодійної організації «Кирило-Мефодіївська фундація»[14].Вулиці та провулки Івана Пулюя в багатьох населених пунктах України (зокрема, у Дніпрі — вулиця та провулок, у Києві — вулиця Пулюя в Турецькому містечку, у Львові, Вінниці, Тернополі, Івано-Франківську, Дрогобичі, Броварах[15]).Міжнародний астрономічний союз (IAU) назвав малу планету 2004 TY13 ім'ям Івана Пулюя (226858) Ivanpuluj[16].У травні 2022 р. в місті Городок Хмельницької обл. вулицю Ломоносова перейменували на вулицю Івана Пулюя.Див. такожПремія НАН України імені І. ПулюяЗауваги Пиндус Б., Щербак Л. в статті Пулюй Іван Павлович (Т. 3, С. 156.) стверджували, що у 1869 р. закінчив богословський факультет Віденського університетуПримітки Identifiants et Référentiels — ABES, 2011. Czech National Authority Database http://www.nbuv.gov.ua/node/4612 Брега Г. С., Васильєва Н. Ф. Пулюй Іван Павлович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 60. — 944 с. : іл. — ISBN 978-966-00-1290-5. Тернопільська гімназія, що дала світу геніїв Пиндус Б., Щербак Л. Пулюй Іван Павлович… — С. 156. щоправда, В. Окаринський вказує, що як учень 6 класу, у січні 1863 р. заснував не гімназійну «Громаду», а товариство у Тернополі → Окаринський В. Землі нинішньої Тернопільщини в Новий час (кінець XVIII ст.—1914 р.) // Тернопільщина. Історія міст і сіл : у 3 т. — Тернопіль : ТзОВ «Терно-граф», 2014. — T. 1 : А — Й. — С. 78. — ISBN 978-966-457-228-3. Білокінь С. І. Біблії переклади українською мовою // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — С. 257. — 688 с. : іл. — ISBN 966-00-0734-5. Hof- und Staatshandbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie für das Jahr 1911. — Wien 1911. — S. 86. https://komb-a-ingwar.blogspot.com/2009/06/blog-post_27.html https://www.geni.com/people/Oleksander-Puluj/6000000014327639726 Постанова Президії НАН України «Про затвердження оновленого Положення про премії НАН України імені видатних учених України» № 206 від 11.07.2007. У Тернополі відкрили меморіальну дошку учасникам таємного молодіжного товариства. Архів оригіналу за 5 листопада 2014. Процитовано 5 листопада 2014. Всеукраїнська стипендійна програма імені Івана Пулюя. Архів оригіналу за 11 серпня 2018. Процитовано 20 липня 2019. [1]. Розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації № 196 від 20.05.2016 WGSBN Bulletin Volume 1, #1 Ed. WG Small Bodies Nomenclature, 14 May 2021 (англ.)ДжерелаБрега Г. С., Васильєва Н. Ф. Пулюй Іван Павлович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 60. — 944 с. : іл. — ISBN 978-966-00-1290-5.Мала гірнича енциклопедія : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Донбас, 2007. — Т. 2 : Л — Р. — 670 с. — ISBN 57740-0828-2.Гаврилюк О., Шумська В. Учений-енциклопедист з Гримайлова // Вільне життя плюс. — Тернопіль. — 2015. — 6 лют. — С. 2.Гайда Р. Іван Пулюй та становлення науки про Х-промені / Р. П. Гайда; Нац. акад. наук України, Ін-т фізики конденс. систем. — Львів, 1997. — 62 с.Гайда Р. Іван Пулюй. 1845—1918 : життєписно-бібліографічний нарис / Роман Гайда, Роман Пляцко; відп. ред. О. Купчинський. — Львів, 1998. — 284 с. — (Визначні діячі НТШ; Вип. 7). Друге видання, уточнене і доповнене, — Львів, 2019. — 220 с.Даценко Л. Вже відомий. Але ще недостатньо визнаний / Л. Даценко, В. Шендеровський // Урядовий кур'єр. — 1995. — 28 верес. — С. 15.Долчук М., Полєк В. Попередник славнозвісного Рентгена // Дзвін. — 1996. — № 10—12 (624—626). — С. 95—101. — ISSN 0868-4790.Пиндус Б., Щербак Л. Пулюй Іван Павлович // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. — Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч», 2008. — Т. 3 : П — Я. — С. 156–157. — ISBN 978-966-528-279-2.Підвальна У., Пляцко Р., Лончина В. Іван Пулюй та відкриття Х-променів // Праці Наукового товариства ім. Шевченка. Медичні науки. — 2021, Т. 64, № 1. — C. 180—190.Пляцко Р. Іван Пулюй: Визнання (до 175-річчя від народження) // Вісник Наукового товариства ім. Шевченка. — 2020, № 64. — С. 42-49.Світоч української науки: до 170-річчя від дня народження І. Пулюя (1845—1918) // Дати і події, 2015, перше півріччя: календар знамен. дат № 1 (5) / Нац. парлам. б-ка України. — Київ, 2014. — С. 43–48.Владислав Таранюк про Івана Пулюя, Василя Єрошенка, Василя Каразіна, Агатангела Кримського, Лазаря Заменґофа / В. Таранюк. — Київ: Грані-Т, 2009. — 88 с. — («Життя видатних дітей»). — ISBN 978-966-465-240-4.ПосиланняПулюй Іван Павлович // Україна в міжнародних відносинах. Енциклопедичний словник-довідник. Випуск 6. Біографічна частина: Н–Я / Відп. ред. М. М. Варварцев. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2016. — с.134—135.	Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Пулюй Іван Павлович175-літній ювілей. Українець Іван Пулюй відкрив промені, які назвали рентгенівськими / Оксана Пеленська // Радіо «Свобода», 02 лютого 2020Пулюй Іван // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. — Буенос-Айрес, 1963. — Т. 6, кн. XII : Літери По — Риз. — С. 1535-1536. — 1000 екз.Шендеровський В. Він заклав підґрунтя відкриття віку — Іван Пулюй ч. 1 / Василь Шендеровський. Нехай не гасне світ науки. Книга перша. — 23 січня 2000 року.Шендеровський В. Він заклав підґрунтя відкриття віку — Іван Пулюй ч. 2 / Василь Шендеровський. Нехай не гасне світ науки. Книга перша. — 6 лютого 2000 року.ІВАН ПУЛЮЙ | Програма «Велич особистості» | 2016 (ВІДЕО)

# data[].attributes.headline
илля бондаренко

# data[].attributes.subject
илля бондаренко

# data[].attributes.headline
Наталя Матіук

# data[].attributes.subject
Наталя Матіук

# data[].attributes.headline
Нана Войтенко

# data[].attributes.subject
Нана Войтенко

# data[].attributes.headline
Лебедєв Сергій Олексійович

# data[].attributes.subject
Лебедєв Сергій Олексійович

# data[].attributes.headline
Сергíй Олекс́iйович Л́eбедєв (* 2 листопада 1902, Нижній Новгород—†3 липня 1974, Москва) — вчений, академік, творець першого в континентальній Європі комп'ютера.БІОГРАФІЧНІ ВІДОМОСТІНавчався в Московському Вищому Технічному училищі. Академік АН УРСР з 1945 року. Керував (1947) розробкою у Києві (у передмісті Феофанія) першої в СРСР і на європейському континенті обчислювальної машини МЕЛМ (малої електронної лічильної (обчислювальної) машини) (1950). 1953 року була створена ВЕЛМ (велика електронна лічильна машина). На її базі пізніше створені всі радянські ЕОМ («Стріла», «Мінськ», «Урал», «Дніпро», «Мир», М-20, М-220...).Доповідь С.Лєбєдєва 1956 року в Дармштадті про успіхи київських вчених виявила, що українські ЕОМ відповідають рівневі американських і є найбільш швидкодіючими в Європі.1960 року у Києві під керівництвом В.Глушкова сконструйовано напівпровідникову ЕОМ "Дніпро".Створені на основі київських ЕОМ обчислювальні машини забезпечили досягнення паритету між США та СРСР в період ядерного протистояння.Учень С.Лєбєдєва В.Бурцев створив ЕОМ "Діана-1" та "Діана-2", що забезпечили автоматичне стеження за цілями. Київські ЕОМ були використані для створення першої системи протиракетної оборони СРСР (генеральний конструктор Г.Кисунько. Детальніше – в розділі 4 "Військова справаОсновний доробокПід керівництвом Лебедєва в Україні був створений перший на континенті Європи комп'ютер — Мала електронна лічильна машина («МЭСМ»). Наукова школа Лебедєва, що стала головною в колишньому СРСР, за своїми результатами успішно суперничала з американською фірмою IBM. Під керівництвом академіка були створені і передані для серійного випуску 15 типів високопродуктивних, найбільш складних ЕОМ, кожна — продуктивніша, надійніша і зручніша в експлуатації.В короткому листі, направленому до Ради з координації Академії наук СРСР, С. О. Лебедєв написав: «Цифровими обчислювальними машинами почав займатися наприкінці 1948 року. Самостійно в 1948 — 1949 роках розробив основні принципи побудови таких машин. Враховуючи їх виняткове значення для нашого народного господарства, а також відсутність в Союзі будь-якого досвіду їх побудови і експлуатації, я прийняв рішення якомога швидше створити малу електронну лічильну машину МЭСМ, за допомогою якої можна було б досліджувати основні принципи побудови, перевірити методику розв'язання окремих задач і накопичити експлуатаційний досвід. В зв'язку з цим було намічено створити діючий макет машини з подальшим його перетворенням в малу електронну лічильну машину. Щоб не затримувати розробку, були вимушені виконати запам'ятовуючий пристрій на тригерних комірках, що зменшило його об'єм. Розробка основних елементів була проведена в 1948 р. До кінця 1949 р. були розроблені загальна компоновка машини та принципові схеми її блоків. В першій половині 1950 р. були виготовлені окремі блоки та було розпочато їх налагодження у взаємодії, до кінця 1950 р. налагодження створеного макету було закінчено. Діючий макет успішно демонструвався комісії.»

# data[].attributes.subject
Сергíй Олекс́iйович Л́eбедєв (* 2 листопада 1902, Нижній Новгород—†3 липня 1974, Москва) — вчений, академік, творець першого в континентальній Європі комп'ютера.БІОГРАФІЧНІ ВІДОМОСТІНавчався в Московському Вищому Технічному училищі. Академік АН УРСР з 1945 року. Керував (1947) розробкою у Києві (у передмісті Феофанія) першої в СРСР і на європейському континенті обчислювальної машини МЕЛМ (малої електронної лічильної (обчислювальної) машини) (1950). 1953 року була створена ВЕЛМ (велика електронна лічильна машина). На її базі пізніше створені всі радянські ЕОМ («Стріла», «Мінськ», «Урал», «Дніпро», «Мир», М-20, М-220...).Доповідь С.Лєбєдєва 1956 року в Дармштадті про успіхи київських вчених виявила, що українські ЕОМ відповідають рівневі американських і є найбільш швидкодіючими в Європі.1960 року у Києві під керівництвом В.Глушкова сконструйовано напівпровідникову ЕОМ "Дніпро".Створені на основі київських ЕОМ обчислювальні машини забезпечили досягнення паритету між США та СРСР в період ядерного протистояння.Учень С.Лєбєдєва В.Бурцев створив ЕОМ "Діана-1" та "Діана-2", що забезпечили автоматичне стеження за цілями. Київські ЕОМ були використані для створення першої системи протиракетної оборони СРСР (генеральний конструктор Г.Кисунько. Детальніше – в розділі 4 "Військова справаОсновний доробокПід керівництвом Лебедєва в Україні був створений перший на континенті Європи комп'ютер — Мала електронна лічильна машина («МЭСМ»). Наукова школа Лебедєва, що стала головною в колишньому СРСР, за своїми результатами успішно суперничала з американською фірмою IBM. Під керівництвом академіка були створені і передані для серійного випуску 15 типів високопродуктивних, найбільш складних ЕОМ, кожна — продуктивніша, надійніша і зручніша в експлуатації.В короткому листі, направленому до Ради з координації Академії наук СРСР, С. О. Лебедєв написав: «Цифровими обчислювальними машинами почав займатися наприкінці 1948 року. Самостійно в 1948 — 1949 роках розробив основні принципи побудови таких машин. Враховуючи їх виняткове значення для нашого народного господарства, а також відсутність в Союзі будь-якого досвіду їх побудови і експлуатації, я прийняв рішення якомога швидше створити малу електронну лічильну машину МЭСМ, за допомогою якої можна було б досліджувати основні принципи побудови, перевірити методику розв'язання окремих задач і накопичити експлуатаційний досвід. В зв'язку з цим було намічено створити діючий макет машини з подальшим його перетворенням в малу електронну лічильну машину. Щоб не затримувати розробку, були вимушені виконати запам'ятовуючий пристрій на тригерних комірках, що зменшило його об'єм. Розробка основних елементів була проведена в 1948 р. До кінця 1949 р. були розроблені загальна компоновка машини та принципові схеми її блоків. В першій половині 1950 р. були виготовлені окремі блоки та було розпочато їх налагодження у взаємодії, до кінця 1950 р. налагодження створеного макету було закінчено. Діючий макет успішно демонструвався комісії.»

# data[].attributes.headline
Сергієнко Іван ВасильовичСергієнко Іван Васильович.jpg

# data[].attributes.subject
Сергієнко Іван ВасильовичСергієнко Іван Васильович.jpg

# data[].attributes.headline
Жалдак Мирослав Іванович

# data[].attributes.subject
Жалдак Мирослав Іванович

# data[].attributes.headline
українська вчена-нейрофізіолог, доктор біологічних наук, професор, завідувач відділу сенсорної сигналізації Інституту фізіології імені О. О. Богомольця НАН України. Член Наукового комітету Національної ради України з питань розвитку науки і технологій при Кабінеті Міністрів України.

# data[].attributes.subject
українська вчена-нейрофізіолог, доктор біологічних наук, професор, завідувач відділу сенсорної сигналізації Інституту фізіології імені О. О. Богомольця НАН України. Член Наукового комітету Національної ради України з питань розвитку науки і технологій при Кабінеті Міністрів України.

# data[].attributes.headline
Оcвіта: Київський де

# data[].attributes.body
Оcвіта: Київський державний університет імені Т.Г.Шевченка, 1959 р.
Посада: почесний директор інституту, завідувач кафедри, професор
Наукові ступені і звання: академік НАПН України, доктор педагогічних наук, професор
Дисципліни, які викладає: теорія ймовірностей
В університеті працює: з 1962 р.
Кафедра теоретичних основ інформатики

# data[].attributes.headline
Народився 13 серпня 1936 року у селі Білоцерківцях, Полтавської області.Відразу після закінчення у 1959 р. механіко-математичного факультету Київського державного університету ім. Т. Г. Шевченка пов'язав професійне життя з Інститутом кібернетики.У 1964 році захистив кандидатську дисертацію.У 1972-му — захистив докторську дисертацію і став професором кафедри обчислювальної математики Київського держуніверситету, а згодом — завідувачем її філії в Інституті кібернетики.Від 1994 р. очолює кафедру теорії управління Московського фізико-технічного інституту.З 2002 р. керує філією кафедри автоматизованих систем обробки інформації та управління Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут».Ці кафедри названих вищих навчальних закладів працюють як базові безпосередньо в Інституті кібернетики імені В. М. Глушкова НАН України.Фундатор наукової школи з комп'ютерної математики та інтелектуальних інформаційних технологійАвтор понад 700 наукових праць, з них 40 монографій; підготував 22 доктори та 60 кандидатів наук.Президент Української федерації інформатики (УФІ), яка прийнята в міжнародну організацію CEPIS[en](Council of European Professional Informatics Societies), що функціонує при Європейському Союзі.Голова Національного Комітету України з інформатики.Голова наукових рад НАН України «Інтелектуальні інформаційні технології» та з проблеми «Кібернетика».Головний редактор міжнародного науково-теоретичного журналу «Кібернетика та системний аналіз» та журналу «Комп'ютерна математика», член редколегій низки журналів.

# data[].attributes.subject
Народився 13 серпня 1936 року у селі Білоцерківцях, Полтавської області.Відразу після закінчення у 1959 р. механіко-математичного факультету Київського державного університету ім. Т. Г. Шевченка пов'язав професійне життя з Інститутом кібернетики.У 1964 році захистив кандидатську дисертацію.У 1972-му — захистив докторську дисертацію і став професором кафедри обчислювальної математики Київського держуніверситету, а згодом — завідувачем її філії в Інституті кібернетики.Від 1994 р. очолює кафедру теорії управління Московського фізико-технічного інституту.З 2002 р. керує філією кафедри автоматизованих систем обробки інформації та управління Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут».Ці кафедри названих вищих навчальних закладів працюють як базові безпосередньо в Інституті кібернетики імені В. М. Глушкова НАН України.Фундатор наукової школи з комп'ютерної математики та інтелектуальних інформаційних технологійАвтор понад 700 наукових праць, з них 40 монографій; підготував 22 доктори та 60 кандидатів наук.Президент Української федерації інформатики (УФІ), яка прийнята в міжнародну організацію CEPIS[en](Council of European Professional Informatics Societies), що функціонує при Європейському Союзі.Голова Національного Комітету України з інформатики.Голова наукових рад НАН України «Інтелектуальні інформаційні технології» та з проблеми «Кібернетика».Головний редактор міжнародного науково-теоретичного журналу «Кібернетика та системний аналіз» та журналу «Комп'ютерна математика», член редколегій низки журналів.

# data[].attributes.headline
ющенко катерина логинівна 

# data[].attributes.subject
ющенко катерина логинівна 

# data[].attributes.headline
Глушков Віктор Михайлович

# data[].attributes.subject
Глушков Віктор Михайлович

# data[].attributes.headline
ющенко катерина логівна 

# data[].attributes.subject
ющенко катерина логівна 

# data[].attributes.headline
Глушко Віктор Михайлович

# data[].attributes.subject
Глушко Віктор Михайлович

# data[].attributes.headline
Глушков Віктор Михайлович

# data[].attributes.subject
Глушков Віктор Михайлович

# data[].attributes.headline
Амосов микола Михайлович  

# data[].attributes.subject
Амосов микола Михайлович  

# data[].attributes.headline
Народився в сім'ї селян. Мати була повитухою, працювала в селі неподалік від міста Череповець. Батько пішов на Першу світову війну 1914 року, а коли повернувся, то незабаром покинув сім'ю. З 12 до 18 років навчався в Череповці у школі, потім у механічному технікумі.З 1932 року працював у Архангельську, начальником зміни робітників на електростанції при лісопильному заводі. У 1934 році розпочав навчання в Заочному індустріальному інституті. 1935 року вступив до Архангельського медичного інституту[ru], який закінчив з відзнакою у 1939 році. Сумісно з роботою в медицині, продовжував навчання в заочному інституті. Темою для диплому обрав проект великого аероплана з паровою турбіною.У 1940 році отримав диплом інженера «із відзнакою». Після закінчення інституту і до початку німецько-радянської війни працював хірургом лікарні в Череповці. Працював у комісії з мобілізації, а через деякий час призначений головним хірургом у Польовий пересувний госпіталь. Після того працював хірургом у Москві.У 1952 році переїхав до України в Київ, де прожив 49 років. У березні 1953 року захистив докторську дисертацію з медицини на тему «Резекції легень при туберкульозі». У 1955 році Микола Амосов створив та очолив першу в країні кафедру грудної хірургії для вдосконалення лікарів. У 1958 році почав співпрацювати з Інститутом кібернетики в галузі фізіологічних досліджень серця. У 1963 році вперше в СРСР зробив протез мітрального клапана.

# data[].attributes.subject
Народився в сім'ї селян. Мати була повитухою, працювала в селі неподалік від міста Череповець. Батько пішов на Першу світову війну 1914 року, а коли повернувся, то незабаром покинув сім'ю. З 12 до 18 років навчався в Череповці у школі, потім у механічному технікумі.З 1932 року працював у Архангельську, начальником зміни робітників на електростанції при лісопильному заводі. У 1934 році розпочав навчання в Заочному індустріальному інституті. 1935 року вступив до Архангельського медичного інституту[ru], який закінчив з відзнакою у 1939 році. Сумісно з роботою в медицині, продовжував навчання в заочному інституті. Темою для диплому обрав проект великого аероплана з паровою турбіною.У 1940 році отримав диплом інженера «із відзнакою». Після закінчення інституту і до початку німецько-радянської війни працював хірургом лікарні в Череповці. Працював у комісії з мобілізації, а через деякий час призначений головним хірургом у Польовий пересувний госпіталь. Після того працював хірургом у Москві.У 1952 році переїхав до України в Київ, де прожив 49 років. У березні 1953 року захистив докторську дисертацію з медицини на тему «Резекції легень при туберкульозі». У 1955 році Микола Амосов створив та очолив першу в країні кафедру грудної хірургії для вдосконалення лікарів. У 1958 році почав співпрацювати з Інститутом кібернетики в галузі фізіологічних досліджень серця. У 1963 році вперше в СРСР зробив протез мітрального клапана.

# data[].attributes.headline
Автор фундаментальних праць з теоретичної та прикладної кібернетики, штучного інтелекту, теорії цифрових автоматів, з питань застосування кібернетичних методів в економіці.Народився 24 серпня 1923 р. у м. Ростові-на-Дону. Батько, Михайло Іванович, був родом із станиці Луганської, що розташована на межі між Україною та Росією, закінчив Єкатеринбурзький гірничий інститут.У 1927-1928 pp. сім'я переїхала у м. Шахти, де Михайло Іванович працював спочатку гірничим інженером на шахті, а потім викладав у технікумі. Мати, Віра Львівна Босова, була родом із станиці Кам'янської, працювала службовцем.

# data[].attributes.subject
Автор фундаментальних праць з теоретичної та прикладної кібернетики, штучного інтелекту, теорії цифрових автоматів, з питань застосування кібернетичних методів в економіці.Народився 24 серпня 1923 р. у м. Ростові-на-Дону. Батько, Михайло Іванович, був родом із станиці Луганської, що розташована на межі між Україною та Росією, закінчив Єкатеринбурзький гірничий інститут.У 1927-1928 pp. сім'я переїхала у м. Шахти, де Михайло Іванович працював спочатку гірничим інженером на шахті, а потім викладав у технікумі. Мати, Віра Львівна Босова, була родом із станиці Кам'янської, працювала службовцем.

# data[].attributes.headline
Катерина Рвачова народилася 8 грудня 1919 року в Чигирині в учительській родині, в колишній. Брат Володимир — український радянський математик і механік.Батько, вчитель історії та географії Логвин Федорович Рвачов, мав необережність провести дітям екскурсію місцями козацької бойової слави. За цю екскурсію у 1937 році його визнали українським націоналістом і заарештували. У цей час Катерина вчилася на першому курсі фізико-математичного факультету Київського університету. Як дочку «ворога народу» її 17-річною виключили з університету. Мати намагалася довести невинність батька і принесла чекістам документи про його участь у революційному русі. Додому вона не повернулася: її разом із чоловіком засудили до 10 років тюремного ув'язнення. Принесені документи спалили на її очах. Тільки в 1954 році після смерті Сталіна батьки Катерини Ющенко були реабілітовані посмертно за відсутністю складу злочину.Після виключення з Київського університету Катерина Рвачова подала документи до Московського університету та була прийнята, але не могла розпочати там навчання, оскільки там не забезпечували житло. Влітку 1937 року вирішила вступити до Узбецького державного університету в Самарканді. Коли під час війни Узбецький університет об'єднали зі Середньоазійським державним університетом в Ташкенті, молода студентка була перенаправлена туди. Одночасно влаштувалася на роботу на військовому підприємстві, яке випускало приціли для танкових гармат.

# data[].attributes.subject
Катерина Рвачова народилася 8 грудня 1919 року в Чигирині в учительській родині, в колишній. Брат Володимир — український радянський математик і механік.Батько, вчитель історії та географії Логвин Федорович Рвачов, мав необережність провести дітям екскурсію місцями козацької бойової слави. За цю екскурсію у 1937 році його визнали українським націоналістом і заарештували. У цей час Катерина вчилася на першому курсі фізико-математичного факультету Київського університету. Як дочку «ворога народу» її 17-річною виключили з університету. Мати намагалася довести невинність батька і принесла чекістам документи про його участь у революційному русі. Додому вона не повернулася: її разом із чоловіком засудили до 10 років тюремного ув'язнення. Принесені документи спалили на її очах. Тільки в 1954 році після смерті Сталіна батьки Катерини Ющенко були реабілітовані посмертно за відсутністю складу злочину.Після виключення з Київського університету Катерина Рвачова подала документи до Московського університету та була прийнята, але не могла розпочати там навчання, оскільки там не забезпечували житло. Влітку 1937 року вирішила вступити до Узбецького державного університету в Самарканді. Коли під час війни Узбецький університет об'єднали зі Середньоазійським державним університетом в Ташкенті, молода студентка була перенаправлена туди. Одночасно влаштувалася на роботу на військовому підприємстві, яке випускало приціли для танкових гармат.

# data[].attributes.headline
У 1941 із золотою медаллю закінчив середню школу № 1 в місті Шахти. На початку німецько-радянської війни працював на оборонних роботах. Трудову діяльність розпочав у 1943 році начальником відділу технічного контролю шахтоуправління тресту «Шахтаантрацит» міста Шахти Ростовської області.Вищу математичну освіту отримав в Новочеркаському політехнічному інституті (1943—1948) та Ростовському державному університеті (1947—1948).З жовтня 1948 по 1954 рік працював асистентом, викладачем, доцентом, завідувачем кафедри теоретичної механіки в Уральському лісотехнічному інституті, водночас проводив інтенсивну науково-дослідну роботу.

# data[].attributes.subject
У 1941 із золотою медаллю закінчив середню школу № 1 в місті Шахти. На початку німецько-радянської війни працював на оборонних роботах. Трудову діяльність розпочав у 1943 році начальником відділу технічного контролю шахтоуправління тресту «Шахтаантрацит» міста Шахти Ростовської області.Вищу математичну освіту отримав в Новочеркаському політехнічному інституті (1943—1948) та Ростовському державному університеті (1947—1948).З жовтня 1948 по 1954 рік працював асистентом, викладачем, доцентом, завідувачем кафедри теоретичної механіки в Уральському лісотехнічному інституті, водночас проводив інтенсивну науково-дослідну роботу.