# data[].attributes.body
Nykyisen maailmankaikkeuden kehitys sanotaan alkaneen noin 13,8 miljardia vuotta sitten suuressa alkuräjähdyksessä.

Painovoiman vaikutuksesta aine alkoi kerääntyä kaasupilviksi. Näistä kaasukeskittymistä syntyi vähitellen galakseja.

# data[].attributes.body
Meidän oma Linnunrata-galagsimme syntyi noin 10 miljardia vuotta sitten

# data[].attributes.body
Maapallomme syntyi Aurinkokuntamme kanssa samaan aikaan noin 4,6 miljardia vuotta sitten.

# data[].attributes.body
Alkumaapallon kaasukehässä oli runsaasti elämän rakennusaineita: hiiltä, typpeä ja vetyä. Lisäksi sadevesi oli liuottanut tarpeellisia mineraaleja kallioperästä ja kuljettanut niitä vesistöihin. Näiden lähtöaineiden lisäksi elämän syntyyn tarvittiin paljon lämpöenergiaa, joka mahdollisti kemiallisten reaktioiden tapahtumisen.

Toistaiseksi ei tiedetä tarkkaan, miten kaikki tapahtui, mutta monimutkaisten kemiallisten reaktioiden kautta epäorgaanisista aineista syntyivät elämän ensimmäiset rakenteet. Ne olivat hiilestä rakentuneita orgaanisia yhdisteitä, kuten RNA:n, DNA:n ja proteiinien rakenneosia. Tätä vaihetta kutsutaan kemialliseksi evoluutioksi.

# data[].attributes.body
Elämän maapallolla katsotaan alkaneen siinä vaiheessa, kun solulle kehittyi kyky jakautua ja siirtää perintöainesta seuraaville sukupolville. Tästä alkoi biologinen evoluutio. Biologinen evoluutio tarkoittaa kehitystä, joka johtaa lajien sopeutumiseen paremmin ympäristöönsä.

# data[].attributes.body
Vanhimmat todisteet varhaisista soluista ovat löytyneet Grönlannista 3,7 miljardia vuotta vanhoista kivinäytteistä.

# data[].attributes.body
Varhaisimmista soluista kehittyi eliökunnan kaksi päähaaraa – bakteerit ja arkeonit. Stromatoliitit ovat syanobakteerien jäännöksiä. Niitä on löytynyt 3,5 miljardia vuotta vanhoista kivistä.

# data[].attributes.body
Tärkeimmäksi uudeksi energianlähteeksi muodostui auringonvalo. On mahdollista, että jo varhain syntyi valoenergiaa sitovaa pigmenttiä, esimerkiksi lehtivihreän kaltaisia väriaineita. Ensimmäiset todisteet valon avulla yhteyttämisestä eli fotosynteesistä ovat noin 3 miljardin vuoden takaa. Happea tuottavan fotosynteesin kehittyminen on ollut erittäin merkittävä vaihe elämän kehityksessä ja se on osoittautunut menestyksekkääksi keinoksi hankkia energiaa.

# data[].attributes.body
Maapallo oli tumattomien bakteerien ja arkeonien valtakuntaa reilun miljardin vuoden ajan ennen kuin ensimmäiset tumalliset solut kehittyivät. Vanhimmat todisteet tumallisesta solusta ovat 2,2 miljardin vuoden ikäisistä kerrostumista löytyneet fossiilit.

# data[].attributes.body
Mitokondrio syntyi, kun soluhengitykseen kykenevä bakteerisolu päätyi toisen solun sisään. Sen sijaan, että isäntäsolu olisi tuhonnut bakteerin, osapuolet alkoivat tehdä keskenään yhteistyötä.

Mitokondrion tavoin syanobakteeri jäi elämään solun sisälle ja siitä kehittyi viherhiukkanen. Viherhiukkanen tuotti solulle runsaasti sokeria ja muita hyödyllisiä yhdisteitä.

Mitokondrion ja viherhiukkasen syntyvaiheita kutsutaan endosymbioositeoriaksi (endo = sisäinen, symbioosi = yhteiselämä). Sitä perustellaan sillä, että mitokondriot ja viherhiukkaset muistuttavat bakteereja. Ne pystyvät lisääntymään itsenäisesti jakautumalla kahtia, niiden perimä muistuttaa bakteerin rengasmaista DNA-molekyyliä ja niissä on omia geenejä ja soluelimiä.

# data[].attributes.body
Maapallon kaasukehä pysyi hapettomana vielä pitkän aikaa fotosynteesikyvyn kehittymisen jälkeen. Fotosynteesin myötä hapen määrä nousi ensin vedessä. Vasta noin 2 miljardia vuotta sitten happea alkoi vapautua maapallon kaasukehään siinä määrin, että kaasukehä muuttui vähitellen nykyisen ilmakehän kaltaiseksi. Happimolekyyleistä muodostui ilmakehään myös otsonikerros, joka suojasi eliöitä haitalliselta ultraviolettisäteilyltä.

# data[].attributes.body
Happipitoisuuden nousu oli hapettomiin olosuhteisiin sopeutuneille eliöille dramaattinen muutos. Suurin osa eliöistä kuoli sukupuuttoon noin 1,3 miljardia vuotta sitten, koska happipitoisuus nousi niille liian korkeaksi. Osa eliöistä selviytyi vain sellaisissa elinympäristöissä, jotka säilyivät hapettomina, esimerkiksi syvänmeren pohjalla ja maan uumenissa.

# data[].attributes.body
Ensimmäisten monisoluisten syntyvaiheita ei tunneta kovinkaan hyvin. Yksisoluisia eliöitä saattoi liittyä yhteen ja muodostaa solurykelmiä, joissa solujen välillä oli jonkinlaista työnjakoa. Solujen erilaistuminen eri tehtäviin mahdollisti sen, että solurykelmä toimi tehokkaasti ja kasvoi suuremmaksi. Suuri koko puolestaan suojasi saalistajilta, koska iso solurykelmä oli vaikeampi syödä kuin pienet yksittäiset solut. Vähitellen yhteen liittyneiden solujen välinen työnjako on voinut kehittyä niin pitkälle, etteivät solut enää selviytyneet ilman toisiaan. Tämänkaltaisista yhteenliittymistä kehittyivät luultavasti ensimmäiset monisoluiset eliöt. Monisoluisia leviä oli olemassa arvioiden mukaan jo miljardi vuotta sitten. Monisoluisten eliöiden määrä lisääntyi kuitenkin merkittävästi vasta 650 miljoonaa vuotta sitten.

# data[].attributes.body
Kambrikauden aikana (noin 542–488 miljoonaa vuotta sitten) olosuhteet maapallolla olivat suotuisat elämälle. Monet saalis- ja petoeläinlajit kehittyivät koevoluutiossa toistensa kanssa. Petoeläimille kehittyi ravinnonhankintaa helpottavia rakenteita, kuten tarttumaelimiä ja leuat. Saalislajeille puolestaan kehittyi puolustautumissopeumia ja vaikeasti sulavia rakenteita, kuten kitiinikuoria ja piikkejä.

# data[].attributes.body
Kambrikauden räjähdyksen jälkeen merien eliöstö monipuolistui entisestään. Osalle selkärangattomista kehittyi sisäinen tukiranka, selkäjänne. Osalle selkäjänteisistä kehittyi luinen etupanssari, josta myöhemmin muodostui pää. Kalat polveutuivat matomaisista ja kallottomista selkäjänteisistä eliöistä noin 500 miljoonaa vuotta sitten. Leuattomat alkukalat olivat ensimmäisiä selkärankaisia eläimiä. Niille kehittyi nikamista muodostunut selkäranka. Sisäinen tukiranka teki mahdolliseksi eläimen koon kasvamisen, sulavammat liikkeet ja monimutkaisempien elintoimintojen kehittymisen. Evien kehittyminen tehosti uimista. Alun perin kaikki kalat olivat leuattomia. Niistä polveutuivat nykyisin tunnetut ympyräsuiset kalat. Osalle varhaisista kaloista kehittyi leuat. Näiden kalojen kehityslinja jakaantui rustokaloihin ja luukaloihin.

# data[].attributes.body
Putkilokasvit kehittyivät noin 420 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäiset kokonaan maalla eläneet putkilokasvit olivat sanikkaisia. Putkilokasvit yleistyivät nopeasti, koska niiden rakenteet auttoivat sopeutumaan maaelämään sammalia paremmin. Juuret mahdollistivat veden ja ravinteiden ottamisen maaperästä. Vesi kulkeutui johtojännettä pitkin juurista lehtiin. Varren tukisolukko kannatteli kasvia pystyssä ja pintasolukko suojasi kuivumiselta. Suurilehtiset lajit pystyivät tehokkaaseen fotosynteesiin. Näiden rakenteiden kehittyminen mahdollisti myös kasvin kasvamisen suuremmaksi.

# data[].attributes.body
Eläimet siirtyivät maalle noin 400 miljoonaa vuotta sitten. Maalle siirtyminen edellytti hengityselimistön muuttumista sellaiseksi, että eläin pystyi hengittämään happea ilmasta. Liikkuminen ilman veden kannattelua edellytti tuki- ja liikuntaelimistön kehittymistä.

# data[].attributes.body
Ensimmäiset maaselkärankaiset olivat kalasammakoita. Ne olivat kaloista polveutuneita eläimiä, joista myöhemmin kehittyivät sammakkoeläimet noin 360 miljoonaa vuotta sitten.

Varhaisilla sammakkoeläimillä oli useita sopeumia, jotka auttoivat niitä elämään maalla. Luukudoksesta muodostunut selkäranka toimi tärkeänä mineraalivarastona, keuhkot tekivät hapen ottamisen ilmasta mahdolliseksi ja verenkierto oli kehittynyt tehokkaammaksi. Koska vesi ei enää kannatellut eläimen kehoa, maaeläinten raajat ja lihakset muuttuivat vahvemmiksi. Sammakkoeläimet tarvitsivat kuitenkin kostean elinympäristön, koska niiden iho ei kestänyt kuivumista ja lisääntyminen onnistui vain vedessä.

# data[].attributes.body
Matelijat kehittyivät sammakkoeläimistä noin 300 miljoonaa vuotta sitten. Ne eivät olleet sammakkoeläinten tavoin riippuvaisia kosteasta ilmastosta ja vesiympäristöstä. Matelijat sopeutuivat paremmin kuivaan ilmastoon, sillä niiden sarveissuomujen peittämä iho kesti paremmin kuivuutta. Sisäinen siitos ja kestävien, nahkapintaisten munien kehittyminen mahdollistivat lisääntymisen kuivalla maalla. Matelijoiden raajat ja tukiranka soveltuivat paremmin maalla liikkumiseen.

# data[].attributes.body
Eliökunnan kehityshistorian suurin tunnettu sukupuuttoaalto, permikauden joukkotuho, tuhosi maapallon eliökunnan lähes täysin noin 250 miljoonaa vuotta sitten. Arvioiden mukaan yli 96 % meressä eläneistä lajeista kuoli sukupuuttoon.

# data[].attributes.body
Joukkosukupuutosta selviytyneet matelijat valtasivat sukupuuttoaallon vapauttamaa elintilaa ja sopeutuivat erilaisiin elinympäristöihin. Kuivan maan valtalajeiksi nousivat dinosaurukset, jotka kehittyivät noin 230 miljoonaa vuotta sitten. Ilmatilan valloittivat erilaiset lentoliskot. Meriin syntyi paljon uusia lajeja, kuten kalaliskoja ja joutsenliskoja. Alkoi matelijoiden valtakausi.

# data[].attributes.body
Paljassiemeniset kasvit kehittyivät noin 200 miljoonaa vuotta sitten. Mantereilla kasvoi käpypalmu- ja havumetsiä.

Siemenkasvit yleistyivät, koska niiden lisääntyminen onnistui paremmin kuin itiökasveilla, joiden lisääntyminen on vedestä riippuvaista. Siitepölyn ja siemenen kehittyminen mahdollisti kasvien lisääntymisen kuivassa ilmastossa. Siementä ympäröivä kova ja paksu siemenkuori suojasi alkiota kuivuudelta, kuumuudelta ja kylmyydeltä. Tuulen mukana siemenet levisivät pitkiäkin matkoja, ja kasvit levittäytyivät rannikolta sisämaahan.

# data[].attributes.body
Linnut kehittyivät pienikokoisista höyhenpeitteisistä petodinosauruksista noin 150 miljoonaa vuotta sitten. Kehityshistoriansa vuoksi linnuilla on yhteisiä piirteitä matelijoiden kanssa. Yhteisestä alkuperästä matelijoiden kanssa muistuttavat muun muassa poikasten kehittyminen munan sisällä, suomupeitteiset jalat ja vilkkuluomi.

# data[].attributes.body
Koppisiemeniset kasvit ovat kasvikunnan nuorin ryhmä. Ensimmäiset koppisiemeniset kasvit kehittyivät samaan aikaan paljassiemenisten kasvien kanssa, mutta niiden voimakkain kehitysvaihe oli paljon myöhemmin, noin 100 miljoonaa vuotta sitten. Suhteellisen lyhyessä ajassa niistä kehittyi lukuisia uusia, erilaisiin elinympäristöihin sopeutuneita lajeja ja nykyisin koppisiemeniset muodostavatkin kasvikunnan ylivoimaisesti runsaslajisimman ryhmän.

# data[].attributes.body
Ensimmäiset istukalliset nisäkkäät kehittyivät noin 90 miljoonaa vuotta sitten. Istukallisten nisäkkäiden poikaset kehittyvät naaraan sisällä kohdussa. Sen lisäksi poikasten imettäminen ja hoivaaminen parantavat niiden mahdollisuuksia selviytyä.

# data[].attributes.body
Varhaisista nisäkäslajeista kehittyi kädellisten ryhmä noin 70 miljoonaa vuotta sitten. Näistä eläimistä kehittyi vähitellen oma lajimme, Homo sapiens, 200 000 – 300 000 vuotta sitten.

# data[].attributes.body
Dinosaurukset kuolivat sukupuuttoon 66 miljoonaa vuotta sitten tapahtuneessa sukupuuttoaallossa, jonka arvellaan johtuneen valtavasta meteoriittitörmäyksestä. Ilmastonmuutoksen vuoksi monet lajit olivat kuitenkin sukupuuton partaalla jo ennen meteoriitin iskeytymistä. Törmäyksen nostattama pölypilvi esti auringonsäteilyn pääsyn maan pinnalle. Tämä viilensi ilmastoa entisestään ja vähensi kasvien fotosynteesiä, jolloin monet kasvilajit kuolivat sukupuuttoon. Kasvien häviämisen myötä dinosaurusten ravinnonsaanti vaikeutui, mikä oli luultavasti yksi niiden joukkosukupuuttoon vaikuttava osasyy.

Dinosaurusten joukkosukupuuton jälkeistä aikaa kutsutaan elämän uudeksi ajaksi. Sen aikana ovat kehittyneet monet nykyisin tunnetuista lajeista.

# data[].attributes.body
Varhaisista nisäkäslajeista kehittyi kädellisten ryhmä noin 70 miljoonaa vuotta sitten. Näistä eläimistä kehittyi vähitellen oma lajimme, Homo sapiens, 200 000 – 300 000 vuotta sitten.

# data[].attributes.body
Olosuhteet planeetallamme ovat muuttumassa ihmisen toiminnan vaikutuksesta niin merkittävästi, että tutkijat ovat ehdottaneet käynnissä olevan ajanjakson nimeämistä antroposeeniksi. Se alkoi teollisuuden vallankumouksesta noin 200 vuotta sitten. Antroposeeni tarkoittaa ihmisen aikakautta – ajanjaksoa, jolloin ihminen vaikuttaa muiden lajien elinympäristöihin ja evoluutioon merkittävästi.

# data[].attributes.body
Ihminen on vaikuttanut planeettamme olosuhteisiin niin paljon, niin lyhyessä ajassa eikä asia vaikuta muuttuvan