# data[].attributes.body
Viaţa de la curţile domnilor români se scurgea în ritmul obligaţiilor politice, administrative şi juridice pe care aceştia le aveau. Vechile curţi erau împrejmuite cu ziduri ce aveau turnuri şi încăperi ale gărzilor. Bisericile din incintele zidurilor domneşti arată faptul că religia constituia o parte integrantă a acestei vieţi, domnul fiind mereu prezent la slujbe.

# data[].attributes.body
Profitând de un context internațional favorabil (se plănuia organizarea unei noi cruciade susținută de papalitate)
1459 - Vlad Țepeș refuză plata tributului
1460 -  încheie o alianță cu Matei Corvin
1461-1462 - organizează o campanie în sudul Dunării

-Consecințe:
·mai-iunie
Imperiul Otoman întreprinde o campanie de pedepsire
Cu forțe net inferioare, Vlad Țepeș, aplică tactica "pământului pârjolit"
·16/17 iunie 1462
"Atacul de noapte" în apropiere de Târgoviște
Victoria obținută nu poate fi fructificată
Cauze
Marea boierime trădează
Matei Corvin nu-și respectă promisiunile
Vlad Țepeș își pierde tronul, este arestat și întemnițat la Buda

# data[].attributes.body
Situația internațională
·Ungaria și Polonia încearcă să-și extindă hegemonia la Dunărea de Jos.
·continuă expansiunea otomană în Balcani în timpul lui Murad al II-lea și Mohamed al II-lea
Situația Transilvaniei
·1438 Iancu de Hunedoara (descendent al unei familii de mici nobili români din Transilvania) devine ban de Severin
·1441 Vladislav al III-lea îl numește voievod al Transilvaniei
Politica externă - dominația de două obiective

·

# data[].attributes.headline
În societatea medievală românească, ca de altfel în toate societățile europene, pământul reprezenta principala bogăție.

# data[].attributes.subject
În societatea medievală românească, ca de altfel în toate societățile europene, pământul reprezenta principala bogăție.

# data[].attributes.body
În societatea medievală românească, ca de altfel în toate societățile europene, pământul reprezenta principala bogăție. Legat de proprietatea asupra pământului s- a structurat întreaga societate. Dintre toate ocupațiile locuitorilor, agricultura a fost cea mai bine relevată de izvoarele istorice și, totodată, cea mai importantă. Românii au practicat agricultura din vremuri vechi. Agricultura s- a făcut, îndeosebi, pe văile râurilor, în regiunile de coline și în câmpie, dar și la munte, unde exista o veche tradiție agrară. În jurul așezărilor cu o populație mai deasă se practicau defrișările stimulate de creșterea nevoilor de cereale.

# data[].attributes.body
Organizarea domeniilor și mai ales încercarea de a lucra cu munca servilă, în secolul al XVI-lea determină în Transilvania un proces accentuat în regiunile de dealuri. Informațiile izvoarelor istorice, documentele sau relatările unor călători străini, ne furnizează date și despre existența alternării culturilor cerealiere cu ogorul. Tehnica agrară folosită de locuitori, a fost moștenită din vechime. Ea cunoaște în evul mediu unele îmbunătățiri. Astfel, mărirea brăzdarului la aratru sau folosirea aratrului cu tablă în regiuni mai aride a însemnat totuși un progres.
În tehnica agrară medievală:
-plugul cu rotile și cormană, tras de mai multe perechi de boi  contribuia la sporirea producției.
În Țările Române se cultivau: grâul, secara, orzul, ovăzul, meiul.

# data[].attributes.body
În ordinea însemnătății, în viața economică se practica cultura viței de vie,mai cu seamă în zonele deluroase, viile fiind stăpânite de toate categoriile sociale; documentele medievale menționează și pomicultura, livezile, culturile legumicole, varza, ceapa și usturoiul. În raport direct cu agricultura a fost creșterea animalelor ( vite, cai, oi, porci) care au constituit un important venit, alături de apicultură și pescuit. Românii s-au îndeletnicit și cu păstoritul ca populație sedentară.

# data[].attributes.body
Alături de agricultură și de creșterea animalelor, în evul mediu s-a dezvoltat exploatarea bogățiilor subsolului: aur, argint, fier, sare, îndeletniciri practicate din vremuri străvechi.
Ocnele de sare de la Turda, Dej, Cojocna, Uioara, ocnele din Maramureș, exploatările de lângă Râmnicu Vâlcea, de la Ocna Mică, de lângă Târgoviște, de la Târgul Trotuș, ca și exploatările metalelor prețioase la Abrud, Zlatna, Roșia etc sunt doar câteva din cele cunoscute. Însemnătatea exploatării subsolului este dovedită și de colonizarea minerilor străini în Transilvania, cărora li se acordă privilegii și o continuă atenție din partea puterii centrale, interesată în exploatările miniere aducătoare de venituri. În Țara Românească, în vremea lui Mircea cel Bătrân, domnia manifestă interes pentru exploatarea aramei.

# data[].attributes.body
Viața economică a cunoscut o apreciabilă dezvoltare și în sectorul meșteșugurilor, mai bine reprezentat în Transilvania. Aici s-a dezvoltat o intensă viață orășenească încă din secolul al XIII-lea. Orașele săsești ale Transilvaniei desfășurau o puternică activitate meșteșugărească și aveau legături cu orașele din Moldova și Țara Românească; producția și schimbul de bunuri ne indică o prosperitate economică .Orașe ca Sibiu, Brașov, Cluj, Sighișoara, Bistrița au avut un rol important în progresul civilizației. Acestora li se adaugă orașe precum Baia, Suceava, Chilia, Cetatea Albă, Curtea de Argeș, Câmpulung, unde atât activitatea meșteșugărească,cât mai cu seamă cea comercială ne indică intense raporturi internaționale. Organizarea breslelor în Transilvania demonstrează amploarea dezvoltării meșteșugurilor și existența formelor de organizare medievală europeană.

# data[].attributes.body
Încă din preajma întemeierii statelor medievale, izvoarele istorice ne dau dovada unei ample activități comerciale. Țările erau străbătute de marile drumuri comerciale care legau Europa apuseană și centrală de Marea Neagră și de Peninsula Balcanică. Moldova era străbătută de marele comerț, care venea dinspre orașele de la Marea Baltică și se îndrepta spre cele de la Marea Neagră. Pe teritoriul Țărilor Române s-au dezvoltat importante centre comerciale genoveze ( Chilia, Cetatea Albă). Marea Neagră a fost până în secolul al XV-lea principala zonă de desfacere a produselor apusene și răsăritene. Prin segmentele de drumuri care le străbăteau, Țările Române participau la marele comerț euroasiatic.

# data[].attributes.body
Domnii români, de la Mircea cel Bătrân la Ștefan cel Mare au apărat interesele comerciale ale Țărilor Române față de regatele vecine și Imperiul otoman. Orașele Țărilor Române ca Brașov, Sibiu, Bistrița, Suceava, Câmpulung, prin piețele lor, atrăgeau mulți negustori autohtoni și străini, fiind importante centre ale comerțului internațional. Un rol important îl ocupă comerțul dintre Țările Române, care atrăgea după sine o serie de privilegii acordate de domnii Țării Românești și ai Moldovei. Aceste privilegii, adevărate tratate economice cu orașe ca Brașovul, în Transilvania, și Lwow- ul, în Polonia , sunt o dovadă a circulației mărfurilor în economia noastră medievală. În același timp, ele dovedesc activitatea domnilor români de a impune egalitatea în raporturile cu statele vecine.

# data[].attributes.body
Învață ușor istoria! (historylapse.org)
Viața economică în Țările Române între secolele XIV- XVI ( sinteză)/ Vladi LD – Istorie pe înțelesul tuturor (wordpress.com)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Întemeierea Țării Românești și a Moldovei, consolidarea voievodatului transilvan în cadrul Regatului Ungar au fost expresia unui puternic avânt economic și social-politic. Afirmarea lor politică și forța militară de care au dat dovadă au fost remarcabile în decursul secolele XIV-XV. La temelia acelui progres, s-a aflat creșterea demografică dar și noile așezări rurale apărute în decursul secolului al XIV-lea.

Practicată la câmpie, în zona colinară și chiar la munte, agricultura a avut un rol important în economia medievală românească. Ea a antrenat un număr mare de locuitori interesați în creșterea producției agricole. Țările noastre au avut, prin urmare o viață economică cu caracter agricol, determintă de cele două îndeletniciri de bază: cultivarea plantelor și creșterea animalelor.

sau

# data[].attributes.attachment_link.description
Întemeierea Țării Românești și a Moldovei, consolidarea voievodatului transilvan în cadrul Regatului Ungar au fost expresia unui puternic avânt economic și social-politic. Afirmarea lor politică și forța militară de care au dat dovadă au fost remarcabile în decursul secolele XIV-XV. La temelia acelui progres, s-a aflat creșterea demografică dar și noile așezări rurale apărute în decursul secolului al XIV-lea.

# data[].attributes.body
Mircea cel Bătrân (n. 1355, Curtea de Argeș, Argeș, România – d. 31 ianuarie 1418, Curtea de Argeș, Argeș, România) a fost domnul Țării Românești între 23 septembrie 1386 - noiembrie 1394 (sau mai 1395) și între ianuarie 1397 - 31 ianuarie 1418.

A fost fiul lui Radu I și fratele lui Dan I (dar numai după tată), căruia i-a urmat la tron.[2] În actele oficiale apare ca „În Hristos Dumnezeu, binecredinciosul și de Hristos iubitorul și singur stăpânitorul, Io Mircea mare voievod și domn...”. În istoriografia română apare și sub numele Mircea cel Mare.

În timpul lui Mircea cel Bătrân, Țara Românească a ajuns la cea mai mare întindere teritorială din istoria sa. Acest fapt a adus cu sine și o întărire a autorității sale, exprimată în titulatura pompoasă (care încludea și titlul de despot „al țărilor lui Dobrotici”) și în reprezentarea numismatică. Podunavia din titlurile lui Mircea cel Bătrân era Timocul din Serbia de astăzi.

# data[].attributes.body
Ștefan al III-lea (n. 1438-1439, Borzești – d. 2 iulie 1504, Suceava), supranumit Ștefan cel Mare sau, după canonizarea sa de către Biserica Ortodoxă Română, Ștefan cel Mare și Sfânt, a fost domnul Moldovei între anii 1457 și 1504. A fost fiul lui Bogdan al II-lea, domnind timp de 47 de ani, cea mai lungă domnie din epoca medievală din Țările Române.

Ștefan cel Mare este considerat o personalitate marcantă a istoriei României, înzestrată cu mari calități de om de stat, diplomat și conducător militar. Aceste calități i-au permis să treacă cu bine peste momentele de criză majoră, generate fie de intervențiile militare ale statelor vecine fie de încercări, din interior sau sprijinite din exteriorul țării, de îndepărtare a sa de la domnie. În timpul domniei sale Moldova atinge apogeul dezvoltării sale statale, cunoscând o perioadă îndelungată de stabilitate internă, prosperitate economică și liniște socială.

Pe plan intern și-a bazat regimul pe o nouă clasă conducătoare formată din oameni proveniți preponderent din mica boierime, ridicați la demnități pe baza meritelor militare, loialității față de domn sau a înrudirii apropiate cu acesta. De asemenea a sprijinit foarte mult dezvoltarea răzeșimii prin împroprietăriri colective ale obștilor de răzeși, în special în urma războaielor și bătăliilor purtate, fapt care i-a asigurat loialitatea acestei clase, liniștea socială în țară și forța umană pentru a avea o armată de masă -„oastea cea mare”.

# data[].attributes.body
Mihai Viteazul (n. 1558,Târgu de Floci, Țara Românească – d. 19 august 1601,[8] Câmpia Turzii, Principatul Transilvaniei) a fost domnul Țării Românești între 1593-1600. Pentru o perioadă (în 1600), a fost conducător de facto al celor trei state medievale care formează România de astăzi: Țara Românească, Transilvania și Moldova. Înainte de a ajunge pe tron, ca boier, a deținut dregătoriile de bănișor de Strehaia, stolnic domnesc și ban al Craiovei.

Figura lui Mihai Viteazul a ajuns în panteonul național românesc după ce a fost recuperată de istoriografia românească a secolului al XIX-lea, un rol important jucându-l opul Românii supt Mihai-Voievod Viteazul al lui Nicolae Bălcescu. Astfel voievodul a ajuns un precursor important al unificării românilor, care avea să se realizeze în secolul al XX-lea.

# data[].attributes.body
Între secolele al XIV-lea şi al XVI-lea cultura medievală românească a fost profund influenţată de valorile spirituale şi estetice ale ortodoxiei bizantine – caracteristice pentru sud-estul Europei de la acea vreme. Faptul a fost marcat, printre altele, prin adoptarea slavonei ca limbă aulică şi de cult.

# data[].attributes.body
Influenţa sud-dunăreană a ajuns în spaţiul românesc pe filieră politică, religioasă şi culturală. În primul mileniu creştin slavii din zonă erau suficient de puternici încât să-şi poată impune anumite elemente de spiritualitate. Tradiţia acestei relaţii a fost continuată, mai târziu, prin menţinerea unor raporturi diplomatice şi bisericeşti – întărite de legăturile dinastice stabilite între domnii români şi conducătorii sârbi ori bulgari.

# data[].attributes.body
Având în vedere caracterul eterogen al populaţiei care locuia spaţiul extracarpatic în evul mediu, acest lucru a lăsat urme şi în cultura ţărilor române. Transilvania a fost cu atat mai marcată de amestecul etnic cu cât românii de acolo erau dominaţi din punct de vedere politic de alte grupuri.

# data[].attributes.body
Unul dintre lucrurile care trebuie amintite despre cultură în general şi cea medievală, în speţă, este diferenţa notabilă existentă între sat şi oraş din acest punct de vedere. Cultura urbană a fost întotdeauna mai mobilă, mai deschisă şi mai expusă influenţelor din exterior decât cea rurală – conservatoare şi cu o gamă limitată a căilor ce o perpetuează.

# data[].attributes.body
Mediul din care proveneau anumite persoane marca în mod aproape decisiv felul în care putea evolua cineva din punct de vedere cultural. Mobilitatea socială era mult mai limitată în trecut faţă de astăzi – lucru care crea aproape o predestinare pentru cursul vieţii cuiva. Prin urmare, aveau acces la cultură aproape în mod exclusiv categoriile sociale care puteau investi în instruirea urmaşilor. Informaţia scrisă era cu atât mai dificil de accesat cu cât analfabetismul era un fenomen aproape general.

# data[].attributes.body
Curţile domneşti constituiau unele dintre principalele focare de cultură. Cancelariile domneşti, conduse de logofeţi ce aveau în subordine mai mulţi grămătici şi pisari, aveau sarcina de a redacta documente interne sau externe – în limbi ca slavona, latina, greaca sau turca. Pe lângă curţile domneşti funcţionau şcoli în care erau pregătiţi diecii, inclusiv cei care lucrau în vistierie trebuind să ţină socoteala veniturilor şi a cheltuielilor domneşti.

# data[].attributes.body
În şcolile de pe lângă curţile domneşti sau mănăstireşti existau biblioteci şi arhive în care se instruiau şi se documentau învăţaţi, cronicari sau dregători. În afara rolului lor de păstrătoare a bunurilor culturale - laice şi bisericeşti - mănăstirile păstrau întregi tezaure în obiecte sfinte, donaţii sau lucruri care aparţinuseră unor domni ce le puseseră la adăpost acolo.

# data[].attributes.body
Strâns legate de viaţa oraşului erau unele ocupaţii practice, care necesitau o pregătire, precum cioplirea de lespezi tombale sau cruci, pictura bisericească, gravarea, confecţionarea de matriţe pentru monede şi peceţi domneşti etc.

# data[].attributes.body
Oraşele au dat ocazia apariţiei unor activităţi specifice acestui mediu – care îi priveau pe locuitorii de toate felurile. Dezvoltarea comerţului şi a meşteşugurilor, spre exemplu, determinau necesitatea însuşirii anumitor cunoştinţe fără de care ar fi fost imposibilă practicarea ocupaţiilor respective. Ele constau în învăţarea scrisului, a anumitor calcule şi măsurători etc. Pentru practicarea unui comerţ mai lărgit era nevoie de anumite cunoştinţe geografice, de legislaţie a unor ţări, a sistemelor metrice şi monetare ş.a.

# data[].attributes.body
Sediile mitropoliilor, episcopiilor sau mănăstirilor au constituit importante centre în care se desfăşura cea mai mare parte a vieţii culturale medievale. Acolo se învăţa carte, se copiau manuscrise, erau realizate opere de artă – mai ales bisericească. Clerul a deţinut mult timp monopolul creaţiei româneşti, fie ea pe plan literar sau artistic. Tot din rândul clerului făceau parte majoritatea profesorilor – sau a dascălilor – din şcoli.

# data[].attributes.body
La sfârşitul secolului al XIV-lea sultanul otoman Baiazid I modifica politica de expansiune a Imperiului Otoman, concentrându-se pe zona anatoliană. Această direcţie de cucerire a generat reacţii antiotomane şi în sud-estul Europei, fapt care l-a determinat pe sultan să lupte pe două fronturi. În vremea acestui împărat se fac primele incursiuni turceşti la nordul Dunării, fiind luat în considerare rolul tot mai important al Ţării Româneşti în cadrul eforturilor de mărginire a expansiunii otomane.

# data[].attributes.body
Pentru a-şi asigura liniştea în Peninsula Balcanică, turcii aduc sub suzeranitatea lor ţaratul bulgar, atingând astfel linia Dunării. Ţara Românească şi Ungaria deveneau, acum, singurele forţe capabile să ţină piept cuceririi otomane în zonă. Turcii conştientizaseră acest lucru după intervenţia lui Mircea cel Bătrân, domnul Ţării Româneşti, în Dobrogea, care ocupase acest teritoriu ţinând piept otomanilor. În acest context, Baiazid I devenea primul sultan otoman care conducea personal o campanie în Ţara Românească.

# data[].attributes.body
Pentru a preveni înaintarea turcilor pe teritoriul ţării sale, Mircea cel Bătrân a oferit ajutor militar sârbilor, organizând lupte la sud de Dunăre. Sultanul Baiazid I hotărăşte astfel să iniţieze o campanie militară cu scopul înlăturării domnului muntean. Ca urmare va avea loc faimoasa luptă de la Rovine, câştigată de Mircea cel Bătrân. Victoria nu-i împiedică pe boieri să înţeleagă pericolul otoman, fapt ce îi determină să accepte pe tronul ţării un pretendent sprijinit de Poartă, numit Vlad. Acesta a acceptat să plătească tribut turcilor.

# data[].attributes.body
Noul pericol apărut la graniţa de sud a ţării l-a determinat pe Mircea cel Bătrân, domnul Ţării Româneşti, să-şi creeze un sistem de alianţe care includeau un vechi oponent – Sigismund de Luxemburg, regele maghiar – împreună cu o altă putere din apropiere – regatul polon.

# data[].attributes.body
Rezistenţa împotriva pericolului otoman care se întrevedea la graniţele Europei a purtat denumirea de „cruciadă târzie”. În evul mediu alianţele politice se bazau încă pe considerente de ordin religios. Puterile creştine s-au aliat, astfel, împotriva imperiului de la răsărit – care îşi manifesta tot mai pregnant intenţia de a-şi lărgi graniţele spre vest.

# data[].attributes.body
Ca urmare a expansiunii otomane spre Europa, Sigismund de Luxemburg – regele Ungariei – organizează Cruciada de la Nicopole. El conducea o armată formată din cavaleri occidentali, mai ales burgunzi şi germani. Acestei mari oşti i s-a alăturat şi Mircea cel Bătrân, domnul muntean. Forţele creştine pierd lupta din cauza supieriorităţii tactice a turcior dar şi ca urmare a concentrării forţelor acestora într-o singură direcţie, spre deosebire de europenii divizaţi de interese multiple.

# data[].attributes.body
Mircea cel Bătrân, domnul Ţării Româneşti, s-a numărat printre primii principi europeni care au realizat dimensiunile problemei otomane. După lupta de la Nicopole el a continuat să participe la subminarea Imperiului Otoman prin orice mijloace. În urma înfrângerii lui Baiazid la Ankara de către Timur Lenk – hanul tătar – Mircea profită şi intervine în luptele pentru tron purtate de fiii sultanului, sperând că astfel va încuraja fărâmiţarea puterii în cadrul Imperiului Otoman.

# data[].attributes.body
Din strategia domnilor români vizând rezistenţa în faţa Imperiului Otoman a făcut parte, printre altele, încurajarea a diverşi pretendeţi la tronul turcesc. Astfel sperau să distragă atenţia, cel puţin temporar, de la planurile de expansiune în Europa.

# data[].attributes.body
În evul mediu categoriile sociale erau clar delimitate, fiecare persoană având un loc anume în ierarhie. Mobilitatea socială era un lucru mult mai rar întâlnit decât astăzi, existând un anume conservatorism în acest sens. În acelaşi timp, permeabilitatea grupurilor era îngreunată de circulaţia restrânsă a rangurilor boiereşti, spre exemplu, într-un mic cerc de persoane care aveau posibilităţi bazate pe origini şi avere. Familia de provenienţă pecetluia, de cele mai multe ori, soarta tuturor membrilor ei.

# data[].attributes.body
Geneza statelor de sine stătătoare românești a reprezentat un proces complex și îndelungat. Procesul s-a derulat progresiv și a fost rodul evoluției societății românești spre forme superioare de organizare politică. Pentru realizarea schimbărilor majore în cadrul societății românești erau necesare înfăptuiri temeinice pe plan economic și social. De asemenea, entități politice bine conturate, o concentrare demografică și predominarea colectivităților etnice românești.

# data[].attributes.body
Descoperirile arheologice au evidențiat la sud și est de Carpați așezări și necropole unde predominau sate. Acele sate erau compuse din grupuri de case izolate, cu locuință de suprafață semibordeie și bordeie. Creșterea demografică a fost evidentă în cursul secolului al XIV-lea, iar densitatea de locuire uniformă.

# data[].attributes.body
Fără să putem vorbi de un amplu exod organizat din Maramureș și Făgăraș spre Moldova și Țara Românească, descoperirile arheologice au evidențiat un transfer de populație din Transilvania. Populația ce a migrat din Transilvania nu a avut menirea de a coloniza spațiul de la sud și est de Carpați.

# data[].attributes.body
Cu elementele românești din Transilvania s-au deplasat și mici grupuri de sași, unguri, secui, stabiliți pe Valea Moldovei, Câmpulung, Argeș și Târgoviște. Venirea lor a impulsionat dezvoltarea comerțului și a meșteșugurilor. Extinderea cultivării plantelor cerealiere și sporirea producției a creat disponibilități. Creșterea animalelor era bine reprezentată, fiind complementară agriculturii. Rolul meșteșugurilor a crescut. Acestea s-au diferențiat cantitativ și calitativ și s-au desprins aproape total de agricultură.

# data[].attributes.body
Legăturile comerciale erau tot mai intense, la dezvoltarea lor contribuind comunitățile genoveze și săsești. Rolul monedei s-a amplificat, activând schimbul. Datorită crizei existente în Bizanț, circulația monedei bizantine a fost înlocuită la răsărit cu emisiunile Hoardei de Aur, iar în Țara Românească cu monede ungurești și bulgărești.

# data[].attributes.body
Manifestată cu întârziere, geneza centrelor orășenești a reprezentat o urmare firească a progreselor cantitative și calitative din domeniul meșteșugurilor. S-a conturat o pătură de meșteșugari și comercianți locali, la care s-au adăugat și alte elemente. S-au înmulțit și a crescut importanța unor centre preurbane (Siret, Baia, Suceava, Curtea de Argeș, Câmpulung, Târgoviște) și a unora de tip orășenesc (Cetatea Albă, Costești, Severin, Oheiul Vechi).

# data[].attributes.body
Menționarea într-un act emis la Lemberg a lui Alexandru Moldawicz din Molda, identificat cu Baia, a evidențiat faptul că importanța acelei așezări crescuse. Astfel au apărut unele schimbări importante la jumătatea secolului al XIV-lea pentru spațiul carpato-danubiano-pontic.