# data[].attributes.body
Bertók László - Fenyvesi Béla: Boldogság-dal

Eljön a napja meglásd, tán észre sem veszed,

csak sokkal szebben süt rád, csak mindenki szeret.

Nem tudod mitől van, egyszer csak énekelsz,

s nevetsz mert a dallam arról szól, hogy szeretsz.

Sétafikálsz az utcán, s mindig jön egy barát,

és ha a kedved fogytán, ő énekel tovább.

Szomorú vagy, magad vagy, és úgy érzed, dől a ház,

egyszer csak kopogtatnak, s ott áll, akire vársz.

A boldogság egy hajszál, egy szó, egy mozdulat,

Csak mozdulj meg, csak szólj már, csak el ne hagyd magad!

# data[].attributes.body
Szabó Balázs Bandája: Bájoló

Radnóti Miklós Bájoló

Rebbenő szemmel
ülök a fényben,
rózsafa ugrik
át a sövényen,
ugrik a fény is,
gyűlik a felleg,
surran a villám
s már feleselget
fenn a magasban
dörgedelem vad
dörgedelemmel,
kékje lehervad
lenn a tavaknak
s tükre megárad,
jöjj be a házba,
vesd le ruhádat,
már esik is kint,
vesd le az inged,
mossa az eső
össze szívünket.

1942 febr. 1

# data[].attributes.body
Dsida Jenő Nagycsütörtök

Nem volt csatlakozás. Hat óra késést
jeleztek és a fullatag sötétben
hat órát üldögéltem a kocsárdi
váróteremben, nagycsütörtökön.
Testem törött volt és nehéz a lelkem,
mint ki sötétben titkos útnak indult,
végzetes földön csillagok szavára,
sors elől szökve, mégis szembe sorssal
s finom ideggel érzi messziről
nyomán lopódzó ellenségeit.
Az ablakon túl mozdonyok zörögtek,
a sűrű füst, mint roppant denevérszárny,
legyintett arcul. Tompa borzalom
fogott el, mély állati félelem.
Körülnéztem: szerettem volna néhány
szót váltani jó, meghitt emberekkel,
de nyirkos éj volt és hideg sötét volt,
Péter aludt, János aludt, Jakab
aludt, Máté aludt és mind aludtak...
Kövér csöppek indultak homlokomról
s végigcsurogtak gyűrött arcomon.

# data[].attributes.attachment_link.title
Dsida Jenő: Nagycsütörtök (Lukács Sándor)

# data[].attributes.body
Závada Péter: Pesti sampon

(reklám)

Oktogon. Felhők szűrte fény.

Napsáv a Cafék üvegén.

A sarkon barna hajszalon

mereng a bíbor hajnalon.

Blahán tél. Szürke homless-ek.

Min egy nagy náthás orr, csepeg

a kőkút. Taknya fölbuzog.

Sár. Vonyító mínuszok.

Deák. Száz nikkel kisgyerek:

Demszky-pózna rengeteg.

Friss sebként tátong a Gödör.

Pultos lányt fejfájás gyötör.

Móricz. Borús ég. Ködpamacs.

Villamos csöng. Ásít a Match.

Délibáb, csalfa látomás:

egy munkás metróárkot ás?

Kálvin tér. Szitáló havak.

Járda-tetris: műkő, falap.

A közöny aszfaltozta lét

építi néma hostelét.

Moszkva tér. Hétköz. Napsütés.

Dreherrel kever snapszot és

sütőrumot a virradat

egy McDonald's-boltív alatt.

Baross. Lágy szellő andalít.

Egy bágyadt éjjel-nappalit

épp légüresre fosztanak:

egy mindennapos mozzanat.

Úgy vont a beton szinte fáj.

Kovalens kötés: egy laza

sejtstruktúrába integrál.

Inkább otthon, de nem haza.

# data[].attributes.body
ERDŐS VIRÁG: Világító testek

30.

(sok van mi csodálatos)

de a japán turistánál nincs semmi

csodálatosabb ahogy

háttal az egyetemes

világörökségnek ki-

kilengő szelfibottal

keresi a saját

arcát

55.

(kedves másik)

énem

tudom hogy nem vagy a radikális

megoldások híve de

azt azért még feltétlenül szeretném ha látnád

ahogy azon az utolsó

utáni téli

reggelen a közönséges

aranyeső hosszú vékony ágaival betöri a

tömő utcai szemészeti klinika

ablaküvegét

94.

(hazugság hazugság hazugság)

ordít egy égő

villanykörte a napfény

csillárszaküzlet éjszakai kirakatában de szerintem

túlreagálja

# data[].attributes.body
Kányádi Sándor: Valaki jár a fák hegyén (1994)

valaki jár a fák hegyén
ki gyújtja s oltja csillagod
csak az nem fél kit a remény
már végképp magára hagyott

én félek még reménykedem
ez a megtartó irgalom
a gondviselő félelem
kísért eddigi utamon

valaki jár a fák hegyén
vajon amikor zuhanok
meggyújt-e akkor még az én
tüzemnél egy új csillagot

vagy engem is egyetlenegy
sötétlő maggá összenyom
s nem villantja föl lelkemet
egy megszülető csillagon

valaki jár a fák hegyén
mondják úr minden porszemen
mondják hogy maga a remény
mondják maga a félelem

# data[].attributes.attachment_link.title
Platon Karataev - Valaki jár a fák hegyén (Kaláka cover)

# data[].attributes.body
Dékány Dávid Jetlag

# data[].attributes.body
JÓZSEF ATTILA HARMATOCSKA

Guggolva ringadoz
a málnatő, meleg
karján buggyos, zsiros
papiros szendereg.

Lágy a táj, gyöngy az est;
tömött, fonott falomb.
Hegyek párája rezg
a halmokon s dalom.

Hát dolgoztam hiven,
zümmögve, mint a rét.
Milyen könnyű a menny!
A műhely már sötét.

Fáradt meg együgyű,
vagy tán csak jó vagyok
s reszketek, mint a fű
és mint a csillagok.

1929. aug.

# data[].attributes.body
Juhász Gyula Szerelem?

Én nem tudom, mi ez, de jó nagyon,
Elrévedezni némely szavadon,
Mint alkonyég felhőjén, mely ragyog
És rajta túl derengő csillagok.

Én nem tudom, mi ez, de édes ez,
Egy pillantásod hogyha megkeres,
Mint napsugár ha villan a tetőn,
Holott borongón már az este jön.

Én nem tudom, mi ez, de érezem,
Hogy megszépült megint az életem,
Szavaid selyme szíven símogat,
Mint márciusi szél a sírokat!

Én nem tudom, mi ez, de jó nagyon,
Fájása édes, hadd fájjon, hagyom.
Ha balgaság, ha tévedés, legyen,
Ha szerelem, bocsásd ezt meg nekem!

# data[].attributes.body
Tandori Dezső Lépcsők se föl, se le

Nem kívánok semmi elérhetetlent:

nem kívánok semmi elérhetőt.

A *t kivánom.

––––––

*

Mindig

nünk kell valami

iránt, nehogy

hessünk valami iránt.

Ugyanaz fellebbenti, elfedi

––

Mi kezdődhetne

anélkül, ahonnan!

––

Vagy nem fér-e el ugyanott

egy meglevő és egy hiányzó?

Szükség van-e egyáltalán

erre a megkülönböztetésre?

––

„Csak árnyékomat nézte,

nem látta, hogy mosolygok;

csak engem nézett,

nem látta, hogy”

# data[].attributes.body
RILKE A PÁRDUC

Szeme a rácsok futásába veszve
úgy kimerűlt, hogy már semmit se lát.
Ugy érzi, mintha rács ezernyi lenne
s ezer rács mögött nem lenne világ.

Puha lépte acéllá tömörűl
s a legparányibb körbe fogva jár:
az erő tánca ez egy pont körűl,
melyben egy ájúlt, nagy akarat áll.

Csak néha fut fel a pupilla néma
függönye. Ekkor egy kép beszökik,
átvillan a feszült tagokon és a
szívbe ér - és ott megszünik.

Szabó Lőrinc fordítása

A PÁRDUC A PÁRIZSI ÁLLATKERTBEN

A vonuló rácsoktól pillantása
oly fáradt, hogy már nem fog semmit át.
Úgy látja: ez az ezer rács világa,
s az ezer rács mögött nincsen világ.

Puha járás, rugalmas, ernyedetlen,
a legeslegkisebb kört rója csak:
erőtánc ez a pont körül, amelyben
kábultan áll egy roppant akarat.

Csak néha megy föl némán a pupillák
függönye. Ekkor egy kép belehull,
a tagok megfeszült csöndjén süvít át,
s a szívben elhal szótalanul.

Eörsi István fordítása

# data[].attributes.body
RADNÓTI MIKLÓS NEM TUDHATOM...

Nem tudhatom, hogy másnak e tájék mit jelent,
nekem szülőhazám itt e lángoktól ölelt
kis ország, messzeringó gyerekkorom világa.
Belőle nőttem én, mint fatörzsből gyönge ága
s remélem, testem is majd e földbe süpped el.
Itthon vagyok. S ha néha lábamhoz térdepel
egy-egy bokor, nevét is, virágát is tudom,
tudom, hogy merre mennek, kik mennek az uton,
s tudom, hogy mit jelenthet egy nyári alkonyon
a házfalakról csorgó, vöröslő fájdalom.
Ki gépen száll fölébe, annak térkép e táj,
s nem tudja, hol lakott itt Vörösmarty Mihály,
annak mit rejt e térkép? gyárat s vad laktanyát,
de nékem szöcskét, ökröt, tornyot, szelíd tanyát,
az gyárat lát a látcsőn és szántóföldeket,
míg én a dolgozót is, ki dolgáért remeg,
erdőt, füttyös gyümölcsöst, szöllőt és sírokat,
a sírok közt anyókát, ki halkan sírogat,
s mi föntről pusztitandó vasút, vagy gyárüzem,
az bakterház s a bakter előtte áll s üzen,
piros zászló kezében, körötte sok gyerek,
s a gyárak udvarában komondor hempereg;
és ott a park, a régi szerelmek lábnyoma,
a csókok íze számban hol méz, hol áfonya,
s az iskolába menvén, a járda peremén,
hogy ne feleljek aznap, egy kőre léptem én,
ím itt e kő, de föntről e kő se látható,
nincs műszer, mellyel mindez jól megmutatható.

Hisz bűnösök vagyunk mi, akár a többi nép,
s tudjuk miben vétkeztünk, mikor, hol és mikép,
de élnek dolgozók itt, költők is bűntelen,
és csecsszopók, akikben megnő az értelem,
világít bennük, őrzik, sötét pincékbe bújva,
míg jelt nem ír hazánkra újból a béke ujja,
s fojtott szavunkra majdan friss szóval ők felelnek.

Nagy szárnyadat borítsd ránk virrasztó éji felleg.

1944

# data[].attributes.attachment_link.title
Latinovits Zoltán Radnóti Miklós Nem tudhatom

# data[].attributes.body
Pilinszky János: Életfogytiglan

Az ágy közös.

A párna nem.

# data[].attributes.body
Erdős Virág Ezt is elviszem magammal

viszem a régen

kihízott nacim

viszem a kelet-német

származású macim

ezernyi véglet

közül a köztest

viszem a Csokonai

Vitéz Mihály Összest

ott lesz az ágyam

ahova fekszem

elviszem alvókának

egy-két régi exem

viszem a barnát

viszem a szőkét

viszem a felhalmozott

kapcsolati tőkét

viszem a tutit

viszem a gagyit

viszem az otthonkában

utcára tett nagyit

megannyi némán

átbliccelt évet

elviszem magammal a

szentendrei HÉV-et

viszem a Marcsit

viszem a Karcsit

elviszem Kenesétől

Keszthelyig a Balcsit

kicsit a nyarat

kicsit a telet

viszem a mindörökké

Moszkva-Moszkva teret

apuka titkát

anyuka aranyát

elviszem magammal a

Bácskát meg a Baranyát

viszem a bölcsit

viszem a temetőt

viszek egy túlságosan

barna bőrű szeretőt

viszek egy búval

bevetett földet

viszem a pirosat a

fehéret a zöldet

elviszem ezt is

elviszem azt is

viszem a jófiút de

elviszem a faszt is

viszem a bankot

viszem a pálmát

elviszem minden igaz

magyar ember álmát

viszek egy csontig

lelakott testet

viszont az nem kérdés hogy

Buda helyett: Pestet

viszek egy szívet

viszek egy májat

viszek egy kívül-belül

lakhatatlan tájat

naná hogy úgy van

ahogy azt sejted:

viszek egy lassú burján-

zásnak indul sejtet

viszek egy csúnyán

beszopott mesét

viszem a legesleges-

legutolsó esélyt

ki tudja lesz-e

búcsúzni időm

viszem a Duna-parton

levetetett cipőm

mit bánom úgyis

elviszem lazán

elviszem gond nélkül a

hátamon a hazám

aki ma büntet

az holnap lövet

viszek egy mindig újra

föl-földobott

követ

Ezt is el (Magvető, 2013)

# data[].attributes.attachment_link.title
Rájátszás - Ezt is elviszem magammal (Petőfi Rádió Akusztik)

# data[].attributes.body
In a Station of the Metro

By Ezra Pound

The apparition of these faces in the crowd:

Petals on a wet, black bough.

Ezra Pound: Egy metróállomáson

Arcok jelenése e tömegben;

szirmok nedves, fekete ágon.

Eörsi István fordítása

# data[].attributes.body
EGY MONDAT A ZSARNOKSÁGRÓL

Hol a zsarnokság van,
ott zsarnokság van,
nemcsak a puskacsőben,
nemcsak a börtönökben,

nemcsak a vallató szobákban,
nemcsak az éjszakában
kiáltó őr szavában,
ott zsarnokság van

nemcsak a füst-sötéten
lobogó vádbeszédben,
beismerésben,
rabok fal-morse-jében,

nemcsak a bíró hűvös
ítéletében: bűnös!
ott zsarnokság van,
nemcsak a katonásan

pattogtatott - "vigyázz!"-ban,
"tűz!"-ben, a dobolásban,
s abban, ahogy a hullát
gödörbe húzzák,

nemcsak a titkon
félignyílt ajtón
ijedten
besuttogott hírekben,

a száj elé hulltan
pisszt jelző ujjban,
ott zsarnokság van
nemcsak a rács-szilárdan

fölrakott arcvonásban
s e rácsban már szótlan
vergődő jajsikolyban,
a csöndet

növelő néma könnyek
zuhatagában,
kimeredt szembogárban,

ott zsarnokság van
nemcsak a talpraálltan
harsogott éljenekben,
hurrákban, énekekben,

hol zsarnokság van,
ott zsarnokság van
nemcsak az ernyedetlen
tapsoló tenyerekben,

kürtben, az operában,
épp oly hazug-harsányan
zengő szoborkövekben
színekben, képteremben,

külön minden keretben,
már az ecsetben;
nemcsak az éjben halkan
sikló gépkocsizajban

s abban,
megállt a kapualjban:

hol zsarnokság van, ott van
jelenvalóan
mindenekben,
ahogy rég istened sem;

ott zsarnokság van
az óvodákban,
az apai tanácsban,
az anya mosolyában,

abban, ahogy a gyermek
idegennek felelget:

nemcsak a szögesdrótban,
nemcsak a könyvsorokban
szögesdrótnál jobban
butító szólamokban;

az ott van
a búcsúcsókban,
ahogy így szól a hitves,
mikor jössz haza, kedves;

az utcán oly szokottan
ismételt hogy-vagy-okban
a hirtelen puhábban
szorított kézfogásban,

ahogy egyszercsak
szerelmed arca megfagy,
mert ott van
a légyottban,

nemcsak a vallatásban,
ott van a vallomásban,
az édes szó-mámorban,
mint légy a borban,

mert álmaidban
sem vagy magadban,
ott van a nászi ágyban,
előtte már a vágyban,

mert szépnek csak azt véled
mi egyszer már övé lett;
vele hevertél,
ha azt hitted, szerettél,

tányérban és pohárban,
az van az orrban, szájban,
hidegben és homályban,
szabadban és szobádban,

mintha nyitva az ablak
s bedől a dögszag,
mintha a házban
valahol gázfolyás van,

ha magadban beszélgetsz,
ő, a zsarnokság kérdez,
képzeletedben
se vagy független,

fönt a tejút is már más:
határsáv, hol fény pásztáz,
aknamező; a csillag:
kémlelő ablak,

a nyüzsgő égi sátor:
egyetlen munkatábor;
mert zsarnokság szól
lázból, harangozásból,

a papból, kinek gyónol,
a prédikációból,
templom, parlament, kínpad:
megannyi színpad;

hunyod-nyitod a pillád,
mind az tekint rád;
mint a betegség,
veled megy, mint az emlék;

vonat kereke, hallod,
rab vagy, rab, erre kattog:
hegyen és tenger mellett
be ezt lehelled;

cikáz a villám, az van
minden váratlan
zörejben, fényben,
a szív-hökkenésben;

a nyugalomban,
e bilincs-unalomban,
a zápor zuhogásban,
az égigérő rácsban,

a cellafal-fehéren
bezáró hóesésben;
az néz rád
kutyád szemén át,

s mert minden célban ott van,
ott van a holnapodban,
gondolatodban,
minden mozdulatodban;

mint víz a medret
követed és teremted;

kémlelődsz ki e körből?
ő néz rád a tükörből,

ő les, hiába futnál,
fogoly vagy s egyben foglár;

dohányod zamatába,
ruháid anyagába,

beivódik, evődik
velődig;

eszmélnél, de eszme
csak övé jut eszedbe,

néznél, de csak azt látod,
mit ő eléd varázsolt,

s már körbe lángol
erdőtűz gyufaszálból,

mert amikor ledobtad,
el nem tiportad;

s így rád is ő vigyáz már,
gyárban, mezőn, a háznál;

s nem érzed már, mi élni,
hús és kenyér mi,
mi szeretni, kívánni,
karod kitárni,

bilincseit a szolga
maga így gyártja s hordja;

ha eszel, őt növeszted,
gyermeked neki nemzed,

hol zsarnokság van,
mindenki szem a láncban;

belőled bűzlik, árad,
magad is zsarnokság vagy;

vakondként napsütésben,
így járunk vaksötétben,

s feszengünk kamarában,
akár a Szaharában;

mert ahol zsarnokság van,
minden hiában,
a dal is, az ilyen hű
akármilyen mű,

mert ott áll
eleve sírodnál,
ő mondja meg, ki voltál,
porod is neki szolgál.

# data[].attributes.body
JÓZSEF ATTILA BETLEHEMI KIRÁLYOK

Adjonisten, Jézusunk, Jézusunk!
Három király mi vagyunk.
Lángos csillag állt felettünk,
gyalog jöttünk, mert siettünk,
kis juhocska mondta - biztos
itt lakik a Jézus Krisztus.
Menyhárt király a nevem.
Segíts, édes Istenem!

Istenfia, jónapot, jónapot!
Nem vagyunk mi vén papok.
Úgy hallottuk, megszülettél,
szegények királya lettél.
Benéztünk hát kicsit hozzád,
Üdvösségünk, égi ország!
Gáspár volnék, afféle
földi király személye.

Adjonisten, Megváltó, Megváltó!
Jöttünk meleg országból.
Főtt kolbászunk mind elfogyott,
fényes csizmánk is megrogyott,
hoztunk aranyat hat marékkal,
tömjént egész vasfazékkal.
Én vagyok a Boldizsár,
aki szerecseny király.

Irul-pirul Mária, Mária,
boldogságos kis mama.
Hulló könnye záporán át
alig látja Jézuskáját.
A sok pásztor mind muzsikál.
Meg is kéne szoptatni már.
Kedves három királyok,
jóéjszakát kívánok!

# data[].attributes.attachment_link.title
Kaláka - Mikó István - József Attila: Betlehemi királyok (2015)

# data[].attributes.body
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ: AKARSZ-E JÁTSZANI?

A játszótársam, mondd, akarsz-e lenni,
akarsz-e mindig, mindig játszani,
akarsz-e együtt a sötétbe menni,
gyerekszívvel fontosnak látszani,
nagykomolyan az asztalfőre ülni,
borból-vízből mértékkel tölteni,
gyöngyöt dobálni, semminek örülni,
sóhajtva rossz ruhákat ölteni?
Akarsz-e játszani mindent, mi élet,
havas telet és hosszú-hosszú őszt,
lehet-e némán téát inni véled
rubin-téát és sárga páragőzt?
Akarsz-e teljes, tiszta szívvel élni,
hallgatni hosszan, néha-néha félni,
hogy a körúton járkál a november,
ez utcaseprő, szegény, beteg ember,
ki fütyürész az ablakunk alatt?
Akarsz játszani kígyót, madarat,
hosszú utazást, vonatot, hajót,
karácsonyt, álmot, mindenféle jót?
Akarsz játszani boldog szeretőt,
színlelni sírást, cifra temetőt?
Akarsz-e élni, élni mindörökkön,
játékban élni, mely valóra vált?
Virágok közt feküdni lenn a földön
s akarsz, akarsz-e játszani halált?

1912

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuch Gabriella - Akarsz-e játszani? - Babits 5X POSZT OFF

# data[].attributes.body
Siv Widerberger: Bélyeg

Bélyeget gyűjtöttem.
Papa hozott egyszer egy kilót.
Azóta nem gyűjtök bélyeget

# data[].attributes.body
Kiss Judit Ágnes: Talán, valami

(szárnyasoltár)

1.

A napok egyre rövidebbek,
mégis egyre több fér beléjük,
mert egyre öregebbek vagyunk,
talán bölcsebbek is, reméljük.
Nem sietünk többé, a dolgok
valamiért mégis bevárnak,
vagy észrevétlenül szárnyunk nőtt,
mint egy angyalnak, vagy madárnak.

2.

Kinőtt a szárnyunk észrevétlen,
talán valami kárpótlásul,
nem érezzük a csapkodását,
csak hogy a látóhatár tágul,
és emelkedünk, magasabbra,
s mire végül a testet odalent
hagyjuk, a földi zűrzavarból
kirajzolódik lassacskán a rend.

3.

A rend lassan kirajzolódik
a hangyák és a madarak
vonulásából, a márványba
kövült  hajdani csigaházak
rajzolatából. A sok kis darab
mögül felsejlik valami egész,
és tollainkról, mint a víz, pereg
le apró gyöngyökben a rettegés.

# data[].attributes.body
JÓZSEF ATTILA ÓH SZÍV! NYUGODJ!

Fegyverben réved fönn a téli ég,
kemény a menny és vándor a vidék,
halkul a hó, megáll az elmenő,
lehellete a lobbant keszkenő.

Hol is vagyok? Egy szalmaszál nagyon
helyezkedik a csontozott uton;
kis, száraz nemzet; izgágán szuszog,
zuzódik, zizzen, izzad és buzog.

De fönn a hegyen ágyat bont a köd,
mint egykor melléd: mellé leülök.
Bajos szél jaját csendben hallgatom,
csak hulló hajam repes vállamon.

Óh szív! nyugodj! Vad boróka hegyén
szerelem szólal, incseleg felém,
pirkadó madár, karcsu, koronás,
de áttetsző, mint minden látomás.

1928 vége

# data[].attributes.body
József Attila

(NE LÉGY SZELES…)

Ne légy szeles.
Bár a munkádon más keres –
dolgozni csak pontosan, szépen,
ahogy a csillag megy az égen,
ugy érdemes.

KÉT HEXAMETER

Mért legyek én tisztességes?

Kiterítenek úgyis!
Mért ne legyek tisztességes!

Kiterítenek úgyis.

# data[].attributes.body
John Keats
Ha rádöbbenek, hogy meghalhatok

Ha rádöbbenek, hogy meghalhatok,

mielőtt agyam termését behordtam,

mielőtt, mint dús csűrök a magot,

megőrzöm magam tornyos könyvhalomban;

ha nézem a csillagos éjszaka

arcán a nagy mese jelképeit

s érzem, hogy őket lerajzolni a

varázskezű sors nem soká segit;

s ha azt érzem - te tűnő árny, te szép! -

hogy már nem látlak viszont, s hogy soha

nem önti belém tündér erejét

a gondtalan csók - akkor, akkor a

mindenség partján állok, eltünődve,

s hír s szerelem semmivé omlik össze.

(Szabó Lőrinc fordítása)

# data[].attributes.body
Jorge Luis Borges Egyszerűség

Haydée Lange-nak

A gyakorlat és odaadással
forgatott könyv engedelmességével
nyílik ki a rácsos kertkapu
s a tekintetnek odabent
meg se kell állapodnia a dolgokon,
már rég megrögződtek az emlékezetben.
Ismerem itt a járást és a lelket
és azt a közös tolvajnyelvet,
amit minden kis csoport kitalál magának.
Nincs szükség nagy szavakra,
felvágni ezzel-azzal;
itt mindenki jól ismer körülöttem,
ismerik gyarlóságaim, gátlásaim.
Ez a legtöbb, amit elérhetünk,
ami talán lehozhatja a Mennyet:
nem a csodálat, nem a diadal,
csak az, hogy egyszerűen elfogadnak
a tagadhatatlan Valóság részéül,
mint a köveket vagy a fákat.

Somlyó György fordítása

# data[].attributes.body
Viszockij Dal a barátról

Hogyha klassz kölyök volt, de passz,
Se nem hal, se nem hús, gyanús,
Hogyha nem rögtön látható:
Vajon rossz-e vagy jó, -
Hozd a hegyekbe el - és fel,
Ahol közel az ég s a jég,
Közös kötélen ott legott
Megtudod, ki fogott.

Hogyha fönn ez a srác nem ász,
Hogyha zűrös a hegy - lemegy,
Lába gleccseren volt - félholt,
Megbotlik - és sikolt, -
Akkor ő idegen, igen,
Szidást sem érdemel - hajtsd el,
Ilyen csak ne legyen hegyen,
S meg sem énekelem.

De ha nem ücsörög, nem nyög,
Igaz, nyers, csupa bors, de gyors,
S hogyha véled a szirt szakad,
Alig bír, de kitart, -
Ha mint csatába megy veled,
Áll a csúcson, s beléremeg, -
Akkor bizton a társad ő,
Az erőd vele nő.

# data[].attributes.attachment_link.title
Viszockij: Dal A Barátról / Magyar Felirat /

# data[].attributes.body
Simon Márton

Éjszaka a konyhában veled akartam beszélgetni

A viszonyunk valahogy odáig jutott,

és ez talán jó,

hogy csak nagyon kevés mondandóm

maradt neked, és az is

kitalálhatatlan – én sem tudom már, mi az,

vagy hogy mikor fog eszembe jutni,

de van, ez tény,

és ez fontos, szóval hogy azzal kecsegtet

valami bármi,

a kétségek, a por meg az idő,

hogy van néhány, a nagyobb egész

eldobhatóságán túlmutató kijelentés,

szókapcsolat vagy hangsúly, amik valamiért

csakis tőlem és csakis neked,

szóval kizárólag így hangozhatnak

a világon valaha is el, és ha

hasonló visszhangzik benned is, akkor

szerintem komolyan muszáj volna nekünk

talán nem menni messzire egymástól,

hogy szükség esetén szóba tudjunk

állni, már persze ha van kedved,

bár azt, hogy létezhet ilyen

ebben a formában én sem gondolnám,

nem is erőltetném, viszont látod,

hogy senki másnak semmit nem

akarok mondani rajtad kívül,

az meg eléggé van, a macskának

legfeljebb, és általában csak úgy,

ok és cél nélkül jutok erre, ez jelenik meg

a fejemben valamiért folyton,

és benne van mindig a nap és a víz,

hogy melyikünk melyik végül is,

a part, hogy csak el ne tűnj, mert

fönt felejtettem a telefont valahol

a szálláson, és ez egy idegen bolygó,

nagyjából úgy.

# data[].attributes.body
JÓZSEF ATTILA ÁLDALAK BÚVAL, VIGALOMMAL

Áldalak búval, vigalommal,
féltelek szeretnivalómmal,
őrizlek kérő tenyerekkel:
búzaföldekkel, fellegekkel.

Topogásod muzsikás romlás,
falam ellened örök omlás,
düledék-árnyán ringatózom,
leheletedbe burkolózom.

Mindegy, szeretsz-e, nem szeretsz-e,
szívemhez szívvel keveredsz-e,
látlak, hallak és énekellek,
Istennek tégedet felellek.

Hajnalban nyujtózik az erdő,
ezer ölelő karja megnő,
az égről a fényt leszakítja,
szerelmes szívére borítja.

1927 karácsony

# data[].attributes.body
T. S. Eliot: East Coker (részlet)

Vas István fordítása

Kezdetemben a vég. Egymást követve
Házak épülnek, hullnak, szétesnek, magasodnak,
Lehordatnak, pusztulnak, helyreállnak, vagy ahol álltak,
Mező van most, vagy gyár, vagy bekötő út.
Új házzá régi kő, új tűzzé régi tuskó,
Hamuvá régi tűz, és lesz a hamu földdé,
Mely máris hús, hüvely és hulladék,
Ember és állat csontja, növényi tors, avar.
Házak élnek és halnak: ideje van az építésnek,
S ideje az életnek, ideje a nemzésnek
S ideje a szélnek, hogy kitörje a meglazult üveget
S megrázza a faburkolatot, ahol motoz a mezei egér,
S megrázza a faliszőnyeget meg a beleszőtt, néma jeligét.

Kezdetemben a vég. Most a fény veri
A mezőt, de a lombokkal borított
Mélyút sötét marad a délutánban,
S te partjának dőlsz, míg elhalad egy teherautó,
S a mélyút konokul a kisülő
Hőség alatt hipnotizált falu
Felé vezet. Meleg párában a fülledt fényt
Nem veri vissza, elnyeli a szürke kő.
Az üres csöndben alszanak a dáliák.
Várj az első bagolyra.
Azon a mezőn,
Ha nem jössz túl közel, ha nem jössz túl közel,
Egy nyári éjszakán még hallhatod
Az éles síp s a kicsi dob szavát
S látod a tűz körül táncolni őket,
A férfi meg a nő egyesülését
A táncban, mellynek jelentése frigykötés -
Méltóságos, jótéteményű szentség.
Pár pár után, szükséges összveköttetés;
Kézenfogvást vagy kar a karban,
Egyesség zálogául. A tűz körül
Körtáncban vagy a lángon átugorva,
Paraszt komolyság, paraszt nevetés,
Nehéz láb ugrik otromba cipőben,
Föld láb, agyag láb, a vidék vigad,
Rég búzává lett földalattiak
Vigadnak. Betartják az ütemet,
Tartják a táncban a ritmust,
Ami életük volt, az eleven évszakokban,
Üteme évszakoknak, csillagoknak,
Üteme fejésnek, üteme aratásnak,
Üteme párosodásnak férfiak és nők,
S az állatok közt. Lábak dobbantása.
Evés meg ivás. Trágya és temető.

Kelőben a hajnal, új nap
Készül hőségre, csöndre. Kint a tengeren a hajnali szél
Fodrozva siklik. Itt vagyok,
Vagy ott, vagy másutt. Kezdetemben.

II

Mihez fog a késő november
A tavaszi gerjedelemmel,
Nyári hő alakzatai
S foszló hópelyhek mit neki,
S mályvák szürkébe felszökő
Piros színe mire való,
S késő rózsában korahó?
Görgő csillagok közt a dörgő
Menny, mint a bolygóközi harcba
Rohanó csatakocsi hangja
Nap ellen küzd Skorpió
Míg Nap és Hold leszáll s kométák
Sírnak és szállnak leonídák
Egeken síkokon a hajsza
Kerengő örvény a világot
A végpusztító tűzbe hajtja
S csak aztán a jégtakaró.

Hát így is ki lehet fejezni - nem éppen kielégítően:
Iskolás körülírás volt, elévült költői divat,
Nem takarítja meg a tűrhetetlen viadalt
Szóval és jelentéssel. Nem fontos a költészet.
Nem az volt - kezdjük újra el - amire számítottunk.
Mit ért volna ama régóta várt
Rég remélt nyugalom, őszi derű,
Az öregkor bölcsessége? Hát becsaptak,
Vagy magukat csapták be a halk hangú öregek
És mást se hagytak ránk, csak a csalás receptjét?
A derű csak eltökélt tompaság,
A bölcsesség kihűlt titkok tudása,
Hasztalan a sötétben, ahova belenéztek
Vagy ahonnan szemüket elfordították. S úgy látjuk mi már,
Legföljebb korlátolt értéke van
A tapasztalatból leszűrt tudásnak.
A tudás mintát szab s ezzel hamisít,
Mert a minta minden pillanatban új,
S minden pillanat új s megrendítő
Értékelése mindannak, ami voltunk. És csak akkor látjuk át
A csalást, ha már többé nem árthat.
Félúton, nem csupán az út felén,
De egész úton, sötétlő erdőben, sűrűségben,
Ingovány szélén, hol minden lépés bizonytalan,
S szörnyek, lidércek fenyegetnek és
Varázslat. Hallani sem akarok
A vének bölcsességéről - bolondságukról inkább,
Arról, hogy félnek a félelemtől, a megszállottságtól félnek,
Attól, hogy másé lesznek, vagy másoké, az Istené.
Egyetlen bölcsességük van, amit még remélhetünk,
Az alázat bölcsessége: az alázat végtelen.

A házakat mind elnyelte a tenger.

A táncolókat elnyelte a domb.

# data[].attributes.body
Sohonyai Attila Szabadnak születve

# data[].attributes.body
Székely Magda: Zsoltár

Az én Istenem elhagyott

hazugság lakja számat

már minden tettem tettetés

minden szavam gyalázat

Tapogatózom fülelek

szimatolok hiába

világtalan világba vet

egy érzékszerv hiánya

Könyörgök én

ügyefogyott

vonj Árnyékodba engem

segítsd le rólam súlyomat

adj részt az enyhületben

# data[].attributes.body
Ingrid Sjöstrand: A felnőttek furcsák néha

A felnőttek
furcsák néha.

Azt hiszik,
elég összeterelni
két "alkalmas korú" gyereket,
és a két gyerek
automatikusan jó haver lesz.

Szeretném összeterelni
papát
találomra egy "alkalmas korú"
bácsival
és megnézni, összehaverkodnak-e
- biztosan nem akarna
engem se többé összeterelni
Ulla-Gullával pédául.
Sokkal szívesebben játszom
Lill-Pärával,
pedig Lill-Pära kis tökmag,
de ugyanazt szereti
és ugyanazt utálja, mint én
- Ulla-Gullát például.

# data[].attributes.body
Várnai Zseni Azt kérded tőlem

Azt kérded tőlem
hogyan vártalak?
Mint az éjszakára
fölvirrad a nap,
mint a délutánra
jő az alkonyat,
mint ha szellő jelzi
a förgeteget -
ezer pici jelből
tudtam jöttödet.

Mint tavaszi reggel
a nap sugarát,
fagyos téli este
jégcsap csillagát,
mint az alma ízét,
tejet, kenyeret -
pedig nem is láttalak még,
úgy ismertelek.

Mint a fény az árnyat,
záport a virág,
mint patak a medrét,
madarat az ág,
mint sóhajos nyári éjjel
a fák az eget -
mindenkinél jobban téged
így szerettelek.

# data[].attributes.body
Tóth Krisztina: Beszélek

1.

Beszélek folyton, álmodban beszélek,

nem ember-nyelven, mert más itt a hangom,

meghallod úgyis, mikor én beszélek

ahogy annyi lényben meglátod az arcom,

az őszi domboldal agyagos sarán

a nyárba nem lehet visszamászni,

de van valahol egy ösvény talán,

csukva a szemed, azért kell ott állni,

vigyázz, ne lépj a fekete csigákra,

térképet írnak a sírásnyomokkal,

le ne mossa a napok áradása,

hogy tudnál másképp visszajönni onnan.

2.

Éjjel megjönnek az elveszett kutyák,

csatakosan körbejárják a házat,

sorfalat kint a csöpögő, nagy tuják,

mint a kísértetek, himbálva állnak,

és hallok majd mindenkit belopózni,

embert és állatot, aki elment messze,

belép álmomba kezemet újra fogni

aki éberen fölállt és elengedte,

lélegzetükből összerakom az arcod,

eső utáni illata lesz a földnek,

fejedet fülelve félrehajtod,

kopogtatsz majd és nem hiszlek esőnek.

# data[].attributes.attachment_link.title
MAGASHEGYI UNDERGROUND feat. BECK ZOLI - Beszélek [Szövegvideó]

# data[].attributes.body
Paul Verlaine Őszi chanson

Ősz húrja zsong,

Jajong, busong

A tájon,

S ont monoton

Bút konokon

És fájón.

S én csüggeteg,

Halvány beteg,

Míg éjfél

Kong, csak sirok,

S elém a sok

Tűnt kéj kél.

Óh, múlni már,

Ősz! hullni már

Eresszél!

Mint holt avart,

Mit felkavart

A rossz szél...

Tóth Árpád fordítása

# data[].attributes.attachment_link.title
La minute de poésie : Chanson d'automne [Paul Verlaine]

# data[].attributes.body
Fodor Ákos Summa

# data[].attributes.body
József Attila A HETEDIK

E világon ha ütsz tanyát,

hétszer szűljön meg az anyád!

Egyszer szűljön égő házban,

egyszer jeges áradásban,

egyszer bolondok házában,

egyszer hajló, szép búzában,

egyszer kongó kolostorban,

egyszer disznók közt az ólban.

Fölsír a hat, de mire mégy?

A hetedik te magad légy!

Ellenség ha elődbe áll,

hét legyen, kit előtalál.

Egy, ki kezdi szabad napját,

egy, ki végzi szolgálatját,

egy, ki népet ingyen oktat,

egy, kit úszni vízbe dobtak,

egy, ki magva erdőségnek,

egy, kit őse bőgve védett,

csellel, gánccsal mind nem elég, –

a hetedik te magad légy!

Szerető után ha járnál,

hét legyen, ki lány után jár.

Egy, ki szivet ad szaváért,

egy, ki megfizet magáért,

egy, ki a merengőt adja,

egy, ki a szoknyát kutatja,

egy, ki tudja, hol a kapocs,

egy, ki kendőcskére tapos, –

dongják körül, mint húst a légy!

A hetedik te magad légy.

Ha költenél s van rá költség,

azt a verset heten költsék.

Egy, ki márványból rak falut,

egy, ki mikor szűlték, aludt,

egy, ki eget mér és bólint,

egy, kit a szó nevén szólít,

egy, ki lelkét üti nyélbe,

egy, ki patkányt boncol élve.

Kettő vitéz és tudós négy, –

a hetedik te magad légy.

S ha mindez volt, ahogy írva,

hét emberként szállj a sírba.

Egy, kit tejes kebel ringat,

egy, ki kemény mell után kap,

egy, ki elvet üres edényt,

egy, ki győzni segít szegényt,

egy, ki dolgozik bomolva,

egy, aki csak néz a Holdra:

Világ sírköve alatt mégy!

A hetedik te magad légy.

1932

# data[].attributes.body
Reményik Sándor Idegen vendég a kánai menyegzőn

Itt is, ott is menyegző, Kána.

Öröm villan e bús világra.

Ritka, drága kicsike ünnep:

Az arcok egymásra derülnek.

És hivatalos vagyok én is

Az öröm asztalánál mégis.

Ülök. A szívem halott-fáradt.

Korcs szóra nyitom csukott számat.

Nevetek, és a nevetésem:

Mint göröngyhullás temetésen.

Mint száraz haraszt-zörgés ősszel...

Így örülök az örvendőkkel.

Asztalfőn, dicsfényben derengve

Ül a fájdalom fejedelme.

Mély, szemrehányó szeme rajtam:

Mért csak ilyen az én vigalmam?

Mikor Ő itt percre megállott,

Megáldotta a vigasságot.

Mikor vedernyi borral, vérrel

Lángol az első csodatétel.

Ő most nem gondol szegre, fára...

Ki mer hát búsabb lenni nála?

Uram, fájdalom fejedelme,

Ki ülsz az asztalfőn derengve,

És akarod: tavasszal, ősszel

Örüljek az örvendezőkkel:

Tedd, hogy igazán örülhessek,

Magamtól megmenekülhessek.

Örömben, bánatban egyképen

Hadd legyen nekem békességem.

Korcs szót ajkam ne virágozzon,

Torz nevetésem ne buggyanjon.

Kedvem másnak kedvét ne szegje,

Derülten nézzek mindenekre.

Az élet ritka, drága ünnepén

Ne legyek ünneprontó jövevény.

Uram, ha szemed némán vádol,

Jusson eszedbe: én nem ittam

Első csodád bíbor borából.

# data[].attributes.attachment_link.title
Dutar - Idegen vendég a kánai menyegzőn (Reményik Sándor)

# data[].attributes.body
Székely Magda: Albigens töredék

I.

Az első tiszta mozdulat

aztán kilóg a lópata

tehetetlenül sorvad el

az angyalok pillanata

Mert az igazon győz a rossz

a rosszon győz a rosszabb

mivégre mégis ellene

mondani a gonosznak

II.

Mikor a jóra semmi jel,

jel nélkül is indulni kell

az egyre sürgetőbb sötétben,

amíg kigyulva, mint az ablak,

magam világítok magamnak.

# data[].attributes.body
Bródy János Semmi sem tökéletes

A végtelenhez mérve semmi sem tökéletes
Az ember nyughatatlanul mégis mindig keres
Az örökös vándorút véget soha nem ér
S ha nincsen gyökerünk - elvisz a szél

Mindenkinek vannak különös vágyai
De felelősséggel tartozunk, ha számít ránk valaki
Lehet belőle száz is, az az egy többet ér
S ha elfelejtenéd - elvisz a szél

Jól csak a szívével lát az ember
Ami lényeges, az a szemnek láthatatlan
Az igazságot átérzi a lelkünk
De te is tudod, hogy kimondhatatlan

A végtelenhez mérve szinte nem is létezünk
A csillagévek óráin egy perc az életünk
Az ember önmagában semmit sem ér
Ha nincsen barátunk - elvisz a szél

Jól csak a szívével lát az ember
Ami lényeges, az a szemnek láthatatlan
Az igazságot átérzi a lelkünk
De te is tudod, hogy kimondhatatlan

Minden sivatag egy kutat rejt valahol
S ha lelked mélyén rátalálsz már nem csodálkozol
Az ember ezen a Földön csak egyszer él
S ha nincsen barátod - elvisz a szél

# data[].attributes.body
BABITS MIHÁLY MINT FORRÓ CSONTOK A MÁGLYÁN

Nem az énekes szüli a dalt:
a dal szüli énekesét.
Lobbanj föl, új dal, te mindenható!
Szülj engem újra, te csodaszép!

Most beteg a testem. A földi
vágyak messze nagyon...
Mint ropogó csontok a máglyán,
heverek forró ágyamon.

Barátaim elhagytak engem:
egyedül maradtam már.
Lelkemet kiüritettem,
mint aki nagyobb vendéget vár.

Úgy fekszem itt, mint a főniksz,
ki félve reméli a tüzet,
amelyen el fog majd égni
s amelyből újraszület.

Lobbanj föl, röpíts el engem
piros szoknyáid között:
egy dallal ölöm meg azt aki
voltam, és már más leszek.

Nem az énekes szüli a dalt:
a dal szüli énekesét.
Lobbanj föl, új dal, te mindenható!
Szülj engem újra, te csodaszép!

# data[].attributes.attachment_link.title
OSTINATO - Forró csontok a máglyán (Babits Mihály - Balásy Szabolcs)

# data[].attributes.body
Meliorisz Béla Dideregni fog

Ez az ember pontosan tölti ki a kérdőíveket, és szereti azt, aki vele hentereg.

Emez meg szökne már régen, de tudja, hogy nincs hova, hiszi hát inkább, hogy van otthona.

Ez az ember mackó lesz majd, bújik erdő sűrűjébe, örökösen méztől ragyog majd a képe.

Emez meg dideregni fog, mint fagyban a sás, s csak mélyül benne a kimondhatatlan vágyakozás.

# data[].attributes.attachment_link.title
OSTINATO: Dideregni fog (Meliorisz Béla - Kopeczky Péter)