# data[].attributes.body
Nom comú: Mònaca, Limàntria dels pins.

Nom científic: Lymantria monacha.

Família: Erebidae

Ordre: Lepidoptera

Descripció de l'insecte: La Mònaca és una papapllona crepuscular o nocturna d'ales blanquinoses en les famelles i ales més fosques els mascles. Tenen una sèrie de línies en forma d'ones paral·leles a la part anterior de les ales. No son extranys els exemplars quasi negres (melanisme).

A part de ser més foscos, els mascles es distingueixen per tenir una embergadura més petita que les femelles (d'uns 26 a 46 mm, mentre que la famella pot mesurar entre 38 a 58 mm). També, l'antena del mascle té forma de ploma, mentre que les de la famella és fineta.

Espècies atacades: A Espanya, principalment afecta el Pi roig (Pinus sylvestris). A la resta d'Europa també té predilecció per l'Abet roig (Picea abies). Tot i així, també se la pot trobar en diverses coníferes. En determinades circumstàncies, fins i tot, és capaç d'atacar frondoses com arços, freixes, bedolls i roures.

Biologia: Les erugues surten de l'ou un cop entrada la primavera. Al principi presenten un comportament gregari, però es van dispersant a mesura que creixen. Les larves més joves s'alimenten de les parts més tendres dels arbres, gemes i brots. Amb l'edat començen a alimentar-se de parts més dures, com acícules velles, però en aquest cas molts cops es limiten a devorar la part més tendre (la base de l'acícula), deixant caure la resta al terra.

A principis d'estiu sol començar la metamorfosi. Les papallones famella tenen poca tendència a volar, deixant que sigui el mascle el que les busqui atres per les feromones que desprenen. Un cop emparellades realitzen la posta entre les esquerdes de l'escorça o a sota dels líquens de la part inferior del tronc, en grups de fins a 200 ous que passaran així amagats tot l'hivern.

Símptomes i danys: L'atac de la Mònaca produeix intenses defoliacions, debilitant masses forestals i facilitant l'aparició d'altres patògens com els escolítids.

A Espanya ataca sobretot el P. sylvestris, però es pot trobar en altres coníferes. Una sola oruga pot consumir 200 acícules de pi (o fins a 1000 d'abet). Si tenim en compte que d'una sola posta poden sortir 200 larves, això ens dona un gran número d'acícules consumides.

Enemics naturals: Com tants altres lepidòpters, la Mònaca és atacada per múltiples depredadors, des d'aus a altres insectes fins a tota una sèrie de paràsits. Les erugues també son presa de diversos himenòpters més o menys especialitzats en aquesta espècie, així com algunes malalties víriques.

Mitjans de lluita: La principal forma de combatre aquesta plaga és posar una banda adhesiva envoltant el tronc dels arbres, a on s'hi queden atrapades quan pujen per alimentarse a la copa després de sortir de l'ou.

# data[].attributes.body
MARC SOLÉ

Nom científic

Tomicus destruens

Ordre

Coleòpters

Família

Curculionidae (Scolytinae)

Espècies afectades

Pins (Pinus halepensis, P. pinea, P. pinaster, etc.)

Descripció

Escarabat petit (3–5 mm), de color marró fosc o negre. Viu principalment sota l’escorça dels pins. Les larves són blanquinoses i sense potes.

Cicle biològic

Els adults perforen l’escorça per fer galeries de reproducció. Les larves es desenvolupen sota l’escorça alimentant-se del teixit conductor. Pot tenir 1–2 generacions anuals, depenent de la temperatura. Els adults també fan galeries d’alimentació als brots.

Danys que provoca

- Assecament dels brots i capçades

- Debilitament general de l’arbre

- Pot causar la mort del pi, sobretot en arbres debilitats per sequera

- Facilita l’entrada d’altres patògens

Època de màxima activitat

Final d’hivern i primavera (reproducció)

Estiu i tardor (alimentació als brots)

Mètodes de control

Gestió forestal adequada (retirada de fusta morta o afectada)

Tall i eliminació d’arbres infestats

Prevenció de l’estrès hídric dels pins

Control químic només en casos molt concrets.

# data[].attributes.body
Nom comú: Escarabat de l’escorça de l’avet

Nom científic: Ips typographus

Família: Curculionidae

Ordre: Coleòpters

Descripció de l’insecte:

L’adult és un escarabat molt petit, d’entre 4 i 5,5 mm de llargada, de color marró fosc o negre i amb el cos algo pelut, allargat i cilíndric. Viu gairebé sempre sota l’escorça dels arbres, fet que fa que sovint passi desapercebut. Les larves són blanquinoses, amb el cos tou i sense potes visibles, i es desenvolupen sota l’escorça, on s’alimenten dels teixits interns de l’arbre.

Espècies atacades:

Afecta principalment l’avet roig (Picea abies), però també pot atacar altres espècies del gènere Picea i, de manera ocasional, altres coníferes. Els arbres més vulnerables són els que estan debilitats per la sequera, el vent o les nevades, tot i que en infestacions fortes també pot atacar arbres aparentment sans.

Biologia:

Els adults perforen l’escorça per entrar al tronc i construir galeries on la femella diposita els ous. D’aquests ous en surten les larves, que excaven galeries pròpies mentre s’alimenten. Segons les condicions climàtiques, pot tenir d’una a tres generacions a l’any. Durant l’hivern, l’insecte sobreviu com a adult amagat sota l’escorça o al sòl del bosc.

Símptomes i danys:

Els primers signes de l’atac són la presència de petites restes de serradura al peu del tronc. Amb el temps, les agulles canvien de color, passant del verd al groc i finalment al marró. L’activitat de les larves interromp el flux de saba, cosa que debilita l’arbre i pot provocar-ne la mort si l’atac és intens.

Enemics naturals:

Té diversos enemics naturals que ajuden a controlar-ne la població, com altres insectes depredadors, insectes paràsits i ocells insectívors, especialment els picots, que s’alimenten de les larves sota l’escorça.

Mitjans de lluita:

El control d’aquesta plaga es basa sobretot en la prevenció. És molt important detectar i retirar ràpidament els arbres afectats per evitar la propagació. També cal eliminar la fusta infestada i es poden utilitzar trampes amb feromones per controlar les poblacions. Una bona gestió forestal i uns boscos sans redueixen molt el risc d’infestacions greus.

# data[].attributes.body
Nom comú: Arna del pi

Nom científic: Dendrolimus pini

Família: Lasiocampidae

Ordre: Lepidoptera

Descripció de l'insecte: És una plaga defoliadora que afecta principalment les pinedes. Les erugues s’alimenten de les acícules dels pins, provocant defoliacions parcials o totals. Els adults són papallones de color marronós o grisenc, de vol nocturn, que apareixen durant l’estiu. Les femelles posen els ous sobre les acícules i, al cap de poc temps, neixen les erugues, que són les responsables del dany forestal.

Espècies atacades: Ataca casi tots els pins, amb més frequència ataca al pi pinyer, però també ataca al pi roig, pi negre, pi pinastre i el pi blanc.

Biologia: Les femelles posen els ous a l’estiu, es dipositen en grups sobre les acícules dels pins i l’eclosió es produeix al cap de poques setmanes. Les larves són la fase més llarga i perjudicial, s’alimenten de les acícules dels pins, poden passar l’hivern en estat larvari, protegides entre la fullaraca o a l’arbre i completen el desenvolupament a la primavera. En la fase de crisàlide es forma a la primavera, es troba al sòl entre la fullaraca o en un capoll i la fase dura diverses setmanes. La última etapa d'adult apareix a l’estiu, és de vol nocturn i no causa danys als arbres; la seva funció principal és la reproducció

Sintomes i danys: Defoliació dels pins, parcial o total, acícules rosegades o completament menjades, branques despullades, sobretot a la part superior de la capçada. provoca la reducció del creixement de l’arbre, el debilitament general del pi.

Ememics naturals: els principals enemics son aus petites com el Puput.

Iago Prada Dalmau

# data[].attributes.body
Nom comú: Pugó del pi

Nom científic: Pineus pini

Família: Aphididae

Descripció: És un insecte petit, d’1 a 3 mm, amb el cos tou i de color verd pàl·lid a groguenc. Té una boca tipus xurador que utilitza per xuclar saba dels pins i altres coníferes. Quan les colònies són abundants, poden debilitar greument els arbres i produir secrecions enganxoses conegudes com a melassa. Aquesta espècie és considerada una plaga forestal habitual a Europa i la Mediterrània.

Espècies atacades: Principalment pins (Pinus spp.), especialment els més joves, però també pot afectar avets i altres coníferes.

Biologia: El pugó del pi té diverses generacions a l’any, reproduint-se majoritàriament per partenogènesi (sense fecundació). Les colònies poden créixer molt ràpidament en condicions càlides i humides. Els ous passen l’hivern a la base dels brots o a l’escorça de l’arbre, i al sortir la primavera apareixen les noves generacions de pugons.

Símptomes i danys: Els arbres afectats mostren fulles arrugades o decolorades, secreció de melassa que pot generar fum negre per fongs secundaris, i un debilitament general que fa que els arbres siguin més susceptibles a altres malalties o plagues.

Enemics naturals: Coccinèl·lids (les “mariquetes”), sírfids, crisòpids i alguns paràsits himenòpters ajuden a controlar les poblacions de pugons.

Mitjans de lluita: Control biològic amb depredadors naturals, aplicació de sabons insecticides o olis hortícoles, retirada d’exemplars molt infestats i manteniment de la salut forestal per prevenir brots.

# data[].attributes.body
Nom comú: Mosca blanca del tabac

Nom científic: Bemisia tabaci

Família: Aleyrodidae

Ordre: Hemípters

Descripció del insecte: És l'espècie més comuna de les mosques blanques, és molt petita, gairebé no es veu a ull nu (0'9-1'2mm de longitud). El seu cos és d'un color groguenc pàlid i amb ales blanques i té els ulls d'un color vermellós. Els ous són molt petits i es disposen a la cara inferior de la fulla mentres que la ninfa té una coloració més aviat transparent.

Espècies atacades: És una espècie extremadament polífaga, ja que pot atacar a moltes espècies vegetals diferents per a menjar, el problema radica en que aquestes plantes són de cultius que es comercialitzen, com el tomàquet, el pebrot, l'albergínia i també ornamentals com la pointsettia.

Biología: Presenta metamorfosis incompleta, com tots els hemípters, l'ou passa de ninfa i després d'unes estapes, l'insecte es converteix en adult, aquest procès dura unes 2 setmanes. Viu en unes condicions d'uns 25-30ºC, en ambients secs, lo que fa que sigui una plaga molt comú en hivernacles. Té una alta capacitat per reproduir-se (posen al voltant de 300 ous en la seua vida) el que fa que sigui molt difícil controlar la plaga.

Símptomes i danys: Xucla la saba, provocant pèrdua de nutrients, debilitament general de la planta, disminució dels fruits, excrecció de melasa (que pot originar fongs a la planta com la negreta, que podria provocar-li la mort) o transmissió de virus vegetals. Aquesta última com a la més important.

Enemics naturals: Segons un estudi realitzat a Costa Rica del 1997-1998, es va descobrir que hi havien 4 insectes capaços de combatre aquesta plaga: Encarsiella noyesi, E. aleurodici, Encarsiella prob. nsp. y Encarsia guadeloupae.

Mitjans de lluita:

Es coneixen controls biològics amb aràcnids, per exemple, que disminueixen aquesta plaga als hivernacles.

Es pot fer ús de sabó potàssic, que serveix com a insecticida natural provocant-lis la mort.

Contol de l'evolució de la plaga.

Treure les parts afectades.

# data[].attributes.body
Nom comú: Escarabat de les alzines

Nom científic: Cerambyx cerdo
Família: Cerambycidae, Coleopter
Descripció de l'insecte:

És un escarabat de grans dimensions, amb adults de cos allargat i negre brillant i antenes molt llargues, especialment en els mascles, mentre que les larves són blanquinoses, cilíndriques i viuen dins la fusta.

Espècies atacades: Ataca principalment alzines i roures (Quercus ilex, Q. robur, Q. pubescens, Q. faginea), i ocasionalment castanyers i faigs, sobretot arbres vells o debilitats.

Cicle biològic: Té un cicle biològic llarg, de 3 a 5 anys, amb adults actius de maig a agost; les femelles ponen els ous a les escletxes de l’escorça i les larves excaven galeries profundes a la fusta, on també pupen, emergint finalment pels característics forats ovalats.

Símptomes i danys: Es pot observar la presència de serradures a la base del tronc, galeries internes que debiliten l’estructura de l’arbre, trencament de branques i pèrdua de valor forestal o ornamental.

Enemics naturals: Destaquen els ocells insectívors, parasitoides himenòpters, fongs entomopatògens i alguns depredadors.

Mitjans de lluita: Es basen sobretot en mesures preventives i culturals, com mantindre els arbres sans, evitar ferides i retirar fusta molt infestada, així com el foment de la fauna auxiliar, ja que la lluita química no és recomanable i l’espècie està protegida a nivell europeu, prioritzant-se la seua conservació.

# data[].attributes.body
Nom comú: Xinxa del plàtan

Nom científic: Corythucha ciliata

Família: Tingidae

Ordre: Hemípters

Descripció de l’insecte:
Insecte de mida petita, d’uns 3–4 mm de longitud. Cos aplanat i de color blanquinós o gris clar. Les ales són transparents i presenten un dibuix reticulat molt característic, que cobreix tot el cos. El pronot està molt desenvolupat i forma una mena de caputxa. Les nimfes són més fosques, de color marró negrós, amb petites espines al dors. Viu principalment a la cara inferior de les fulles, on forma colònies nombroses.

Espècies atacades:
Ataca principalment el plàtan d’ombra (Platanus x hispanica), molt utilitzat en arbrat urbà, parcs i alineacions viàries. També pot afectar altres espècies del gènere Platanus, especialment en zones amb estius càlids.

Biologia:
Hiverna en estat adult, refugiant-se sota l’escorça dels arbres, en esquerdes del tronc, entre la fullaraca o en altres refugis propers. A la primavera, amb l’augment de les temperatures, els adults reprenen l’activitat i colonitzen les fulles noves. Les femelles realitzen les postes a la cara inferior de les fulles, on queden parcialment inserides al teixit foliar.
Les nimfes passen per diversos estadis de desenvolupament abans d’arribar a l’estat adult. El cicle biològic és relativament curt, fet que permet el desenvolupament de diverses generacions a l’any, habitualment entre dues i quatre, segons les condicions climàtiques. Les poblacions assoleixen els màxims durant els mesos d’estiu, quan les temperatures són elevades i la humitat és baixa.

Símptomes i danys:
Els primers símptomes es manifesten amb petites taques clares o groguenques a l’anvers de les fulles, com a conseqüència de les picades d’alimentació. A mesura que l’atac avança, les fulles presenten un aspecte bronzejat, sec i descolorit. A la cara inferior s’observa clarament la presència de nimfes i adults, així com excrements negres característics.
En infestacions intenses es pot produir defoliació prematura, sobretot a finals d’estiu, cosa que debilita l’arbre i redueix el seu vigor. Tot i que rarament provoca la mort de l’arbre, sí que afecta negativament el creixement i disminueix de manera notable el valor estètic del plàtan, especialment en zones urbanes molt freqüentades.

Enemics naturals:
Depredadors: aranyes, crisopes (família Chrysopidae), coccinèl·lids i altres insectes depredadors que s’alimenten d’ous, nimfes i adults.
Paràsits: diversos himenòpters parasitoides que parasiten principalment les nimfes i els ous.
Malgrat la presència d’aquests enemics naturals, el seu efecte de control sovint és limitat, especialment en ambients urbans, on la biodiversitat és menor.

Mitjans de lluita:
a) Culturals: Mantenir els arbres en bon estat vegetatiu, amb un reg adequat i una correcta gestió de l’arbrat, evitant situacions d’estrès.

b) Lluita mecànica: Recollida i destrucció de fulles fortament infestades durant la tardor per reduir la població hivernant.

c) Tractaments químics: Tractaments dirigits principalment a les nimfes, utilitzant insecticides autoritzats i aplicats de manera racional.

d) Mesures complementàries: Afavorir la fauna auxiliar i aplicar mesures de control respectuoses amb el medi, especialment en zones urbanes.

Allan González Gil

# data[].attributes.body
Nom comú: Barrenador del pi

Nom científic: Tomicus destruens

Família: Curculionidae
Ordre: Coleòpter

Descripció de l'insecte:
És un escarabat de petites dimensions, d’entre 3,5 i 5 mm de llargada. El cos és allargat i cilíndric, de color marró fosc o negre. El cap és petit i queda parcialment cobert pel pronot, que és robust i lleugerament arrodonit. Les antenes són curtes i acabades en una petita maça. Les larves són blanquinoses, sense potes i amb el cap lleugerament marró.

Espècies atacades:
Ataca principalment diverses espècies de pins, especialment el pi blanc o pi carrasco (Pinus halepensis), el pi pinyoner (Pinus pinea) i el pi roig (Pinus sylvestris). Prefereix arbres debilitats per la sequera, incendis o altres factors d’estrès.

Biologia:
Els adults hivernen dins dels pins o sota l’escorça. A la primavera, els escarabats surten i perforen la fusta del tronc per fer-hi les galeries de reproducció, on la femella pon els ous. Les larves es desenvolupen dins la fusta, alimentant-se del teixit intern de l’arbre. Després de completar el desenvolupament, apareixen nous adults que poden fer galeries d’alimentació als brots tendres. Normalment, presenta una generació anual, encara que pot variar segons el clima.

Símptomes i danys:
Els primers símptomes són la caiguda i assecat dels brots dels pins. S’observen galeries sota l’escorça i petits orificis de sortida. En atacs intensos pot provocar la debilitació greu o la mort de l’arbre, especialment en masses forestals denses o afectades per sequera. També redueix el creixement i afavoreix l’entrada d’altres patògens.

Enemics naturals:
Depredadors: aus insectívores com els picots i altres ocells forestals.
També hi intervenen insectes depredadors i micromamífers.

Paràsits:
Diversos himenòpters parasitoides que ataquen les larves i pupes dins de les galeries.

Mitjans de lluita:
a) Culturals: Gestió adequada de les masses forestals, aclarides per reduir la densitat i retirada d’arbres debilitats o morts.

b) Lluita mecànica: Tala i eliminació de fusta infestada abans de la sortida dels adults. Eliminació de restes forestals.

c) Tractaments químics: Normalment no recomanats en masses forestals extenses; només en casos puntuals i controlats.

d) Mesures complementàries: Ús de trampes amb feromones per al seguiment de la població i prevenció d’atacs, i foment de la biodiversitat per afavorir enemics naturals.

# data[].attributes.body
Nom comú: Gorgoll gros del pi

Nom científic: Hylobius abietis

Família: Curculionidae

Ordre: Coleòpters

Descripció de l’insecte: És un escarabat gran, de cos allargat i de color negre amb taques marronoses a l’elitre. Mesura entre 8 i 12 mm de llargada. Té antenes articulades i un rostre llarg i corbat característic dels curculionids. Les larves són blanques, corbades, sense cap gairebé visible, i es desenvolupen dins de la fusta o sota l’escorça de les plàntules de coníferes.

Espècies atacades: Afecta principalment coníferes com pins (Pinus spp.) i avets (Abies spp.) principalment afecta als arbres més joves.

Biologia: Té metamorfosi completa. Les femelles adultes posen els ous al peu dels arbres o entre l’escorça i el sòl. Les larves es desenvolupen menjant les arrels i la base del tronc, provocant debilitament de l’arbre. Quant son adults, surten a la superfície i poden viure fins a un any, reproduint-se diverses vegades. Prefereix ambients humits i ombrívols, típics de plantacions forestals densament poblades.

Símptomes i danys: La plaga provoca debilitament del pi o l’avet atacat, retards en el creixement i, en alguns casos, la mort dels arbres. Les larves poden perforar les arrels i el peu del tronc, fent que els arbres siguin més vulnerables a altres patògens i a les fortes ventades.

Enemics naturals: Algunes espècies de paràsits i depredadors com Cleridae i certes avispes paràsites poden reduir parcialment la població de larves i adults. També depredadors generals com ocells que piquen l’escorça poden tenir efecte localitzat.

Mitjans de lluita:

Retirar punts de reproducció: retirar restes d’arbres com pot ser una soca, per eliminar possibles punts de reproducció.

Control químic: Es poden aplicar insecticides específics a les plantacions afectades, seguint normes mediambientals.

Control biològic: Estudis en curs

Seguiment constant: Revisions periòdiques de plantacions joves per detectar i eliminar els arbres afectats abans que la plaga s’estengui.

# data[].attributes.body
Nom comú: llagosta migratoria

Nom científic: Locusta migratoria
Família: Acrididae, ortòpter
Descripció de l'insecte: artròpode que pot anar des del marró fins el verd o groc (segons el seu estadi biològic-ambiental), d'uns 35-45mm de longitud els mascles o 40-60mm les femelles. Sol presentar una banda més clara en l'arc longitudinal fins als ulls. Al primer parell d'ales presenta protuberàncies que serveixen per a la estridulació (que produeixen el característic soroll). L'inferior del tòrax és vellós.

Espècies atacades: especialment gramínies i quasi qualsevol espècie conreada, ja que són polífags.

Cicle biològic: a nivell temporal poden ser ous-nimfes-adultes. A nivell "social": solitàries-intermèdies-gregàries. Femella pondrà uns 80-100 ous en un dipòsit a terra. Quan eclosionen, les nimfes muden la pell cada 5-10 dies, a poc a poc creixent ales passant per uns 5 estadis. A l'última muda, convertint-se en adults, tenen les ales completament desenvolupades i funcionals. Respecte al polimorfisme (etapes de vida adaptades al medi extern) les podem trobar solitàries (seran verdes o marrons) o, si es comencen a ajuntar en un bon clima i secreten una feromona específica, en fase gregària, tornant-se negres, grogues o taronges. Es fan més robustes i com un eixam, convertint-se en una perillosa plaga.

Símptomes i danys: rastre de mossegades o fins i tot troços arrancats. Ataquen sobre tot fulles, brots i flors. En estadi adult, cada llagosta necessita menjar uns 2-3 grs per dia.

Enemics naturals: a) Depredadors: aus, rèpitls, petits mamífers i algun insecte com les mantis.

b) Paràsits: fongs entomopatògens com el Metarhizium anisopliae

Mitjans de lluita: a) Culturals: prevenció i monitoratge des de les institucions oficials.

b) Tractaments químics: pesticides com el deltametrina

c) Mesures complementàries: atacar a les nimfes.

# data[].attributes.body
Nom comú: Barrinador de la fusta
Nom científic: Zeuzera pyrina
Família: Cossidae
Ordre: Lepidòpters

Descripció de l’insecte:

- Eruga: De color groguenc o blanc crem amb taques negres i el cap fosc. Pot arribar a mesurar fins a 50–60 mm. És xilòfaga i viu a l’interior de branques i troncs, on excava galeries profundes.

- Adult: Papallona de mida mitjana-gran, amb una envergadura d’ales de 40–70 mm. Les ales són blanques amb nombroses taques blavoses-negretes. Cos robust i pilós. És una papallona nocturna.

Espècies atacades:
És una espècie molt polífaga. Ataca sobretot arbres fruiters i ornamentals, com ara pomera, perera, codonyer, olivera, ametller, noguera, presseguer, cirerer, així com arbres forestals i ornamentals (freixe, auró, pollancre, plàtan d’ombra, etc.).

Biologia:
Insecte amb metamorfosi completa. La femella pon els ous en escletxes de l’escorça o a la base de branques joves. Les larves penetren ràpidament dins la fusta, on poden romandre fins a 2 anys, passant-hi l’hivern. Durant aquest temps excaven galeries cada cop més profundes. La crisàlide es forma dins la galeria, prop de la sortida. Normalment presenta una generació cada 1–2 anys, segons el clima.

Símptomes i danys:
Presència de forats a l’escorça i galeries internes a branques i troncs. S’observa serradís i excrements a la base de l’arbre o a les fissures de l’escorça. Provoca debilitament general de l’arbre, trencament de branques, disminució de la producció i, en casos greus, la mort de l’arbre.

Enemics naturals:
Parasitoides d’ous i larves (famílies com Ichneumonidae i Braconidae), ocells insectívors i alguns depredadors naturals. També poden actuar fongs entomopatògens en condicions favorables.

Mitjans de lluita:
El millor moment d’intervenció és durant les primeres fases larvàries, abans que penetrin profundament a la fusta. Es recomana la poda i destrucció de branques infestades. Es poden utilitzar trampes de feromones per al seguiment i captura d’adults. En casos greus, es pot aplicar control químic localitzat o mètodes biològics, sempre respectant la normativa vigent.

Víctor Guillén Morales

# data[].attributes.body
Nom comú: Cuca peluda del suro

Nom científic: Lymantria dispar

Família: Erebidae

Ordre: Lepidopter

Descripció:

Insecte lepidòpter defoliador. La fase més visible i perjudicial és l’eruga, que té el cos cobert de pèls i un dibuix molt característic amb diverses taques blaves seguides de taques vermelles al dors. Les erugues poden assolir fins a uns 6 cm de longitud.
L’adult és una arna nocturna amb dimorfisme sexual marcat: el mascle és més petit, de color marró fosc i bon volador, mentre que la femella és més gran, de color clar i amb poca capacitat de vol.

Espècies atacades:

És una espècie polífaga, tot i que mostra preferència pels arbres planifolis. Les principals espècies atacades són:

-Alzina (Quercus ilex)

-Roures (Quercus spp.)

També pot afectar altres espècies com el castanyer, el faig, el bedoll, el pollancre i, de manera ocasional, algunes coníferes quan la població és molt elevada.

Biologia

Té una generació anual. La femella pon els ous en masses sobre l’escorça dels arbres, pedres o altres superfícies, on passen l’hivern. A la primavera neixen les erugues, que s’alimenten intensament de les fulles durant diverses setmanes.
A inicis d’estiu, les erugues es transformen en pupa, i posteriorment emergeixen els adults. Després de l’aparellament, les femelles dipositen els ous, completant el cicle biològic. En anys favorables, pot produir fortes defoliacions forestals.

Símptomes i danys

Els principals símptomes de la presència de Lymantria dispar són:

-Defoliacions parcials o totals dels arbres hoste, especialment a la primavera.

-Presència d’erugues visibles sobre les fulles i branques.

-Restes de fulles menjades i excrements al sòl.

-En infestacions intenses, aspecte completament despullat de l’arbrat.

Els danys provoquen:

-Debilitament general de l’arbre.

-Reducció del creixement anual.

-Major sensibilitat a la sequera i a altres plagues (insectes perforadors i fongs).

-Si els atacs es repeteixen diversos anys consecutius, pot arribar a produir-se la mort de l’arbre.

Enemics naturals

Les poblacions de Lymantria dispar solen estar regulades per diversos enemics naturals:

-Ocells insectívors, que s’alimenten d’erugues.

-Insectes parasitoides (vespes i mosques) que parasiten ous i larves.

-Fongs entomopatògens, especialment Entomophaga maimaiga, que pot provocar col·lapses sobtats de la població.

-Alguns depredadors generalistes com aranyes i formigues.

Aquests enemics són clau per limitar els brots poblacionals de forma natural.

Mitjans de lluita i control

El control de Lymantria dispar es basa principalment en la gestió integrada, evitant tractaments químics generalitzats:

-Seguiment i vigilància de les poblacions per detectar brots a temps.

-Tractaments biològics puntuals amb Bacillus thuringiensis, efectius sobre les erugues joves.

-Gestió forestal adequada, afavorint la diversitat d’espècies i reduint masses forestals molt denses.

-Conservació dels enemics naturals, evitant l’ús d’insecticides no selectius.

-En zones petites, eliminació manual de masses d’ous.

Aquest conjunt de mesures permet reduir els danys sense alterar greument l’ecosistema forestal.

# data[].attributes.body
Nom científic: Ceratitis capitata

Nom comú: Mosca mediterrània de la fruita.

Família: Tephritidae

Ordre: Dípters

Descripció de l'insecte:

Mosca petita de 4-5 mm de longitud, cos robust i compacte de color groguenc o marronós, ulls grans i antenes curtes, el seu aparell bucal és llepador. Només tenen un aparell veritable d'ales transparents, però amb un dibuix característic de bandes i taques marronoses i groguenques, l'altre parell s'ha convertit en unes estructures especials anomenades balancins.

Espècies atacades:

És una espècie polífaga que afecta a més de 200 espècies fruiteres, sobretot a fruits carnosos com els cítrics i els préssecs, però també a pomes, peres, albercocs.

Biologia:

Aquest dípter és de metamorfosis completa, això vol dir que l'insecte passa al llarg de la seva vida pels estadis d'ou, larva, pupa i finalment adult. Les larves són completament diferents dels adults. En l'estadi de pupa l'insecte no es mou ni s'alimenta. Les larves i els adults tenen diferents tipus d'aparell bucal i viuen en diferents hàbitats, menjant aliments diferents.

Símptomes i danys:

Els adults ponen els ous dintre dels fruits. La larva es desenvolupa dins dels fruits menjant la polpa d'aquests. A la fruita es pot observar petites punxades a la pell per culpa de la posta de l'ou, també taques decolorades o zones toves, podrissin o caiguda prematura del fruit. Aquest insecte provoca danys econòmics, provoca augment de costos, ja que el productor ha d'assumir mesures com productes fitosanitaris.

Enemics naturals:

Parasitoides, himenòpters, aquests insectes ponen ous dins i sobre les larves i pupes de la mosca.

Depredadors com les aranyes o formigues.

Mitjans de lluita:

S'utilitzen diferents mètodes per fer front a aquest plaga, el mètode més senzill, però que no dona bons resultats és no deixar el fruit molt de temps madur a l'arbre. També es fa l'alliberament de mascles esterilitzats, perquè així la femella no té descendència i només pon l'ou sense que es pugui convertir en larva i faci malbé el fruit.

Júlia Álvaro Blanca

# data[].attributes.body
Nom comú: Oruga del boix

Nom científic: Cydalima perspectalis

Família: Cambridae

Ordre: Lepidòpters.

Descripció de l'insecte:

- Eruga: Forma de cuc de color verd clar amb cap negre. En el cos presenta línies i protuberàncies negres. Pot arribar a mesurar 35-40mm. Elaboren fils de seda per a traslladar-se d’un espai a un altre.

- Adult: Papallona amb ales blanques i marges marrons. Papallona nocturna.

Espècies atacades: És una espècie monòfaga que s’alimenta únicament del Boix (Buxus sempervirens).

Biologia: Insecte amb metamorfosis completa, la fase juvenil no té res a veure morfològicament amb la fase adulta. El seu cicle biològic consisteix en passar l’hivern en forma d’eruga hivernant, a la primavera es comencen a alimentar i es transformen en crisàlide, en poc dies apareixerà la papallona que farà la posta d’ous durant els mesos de més calor. Poden haver 2 o 3 generacions seguides segons les condicions de l’habitat.

Símptomes i danys: Defoliació de les fulles del boix i roseguen l’escorça de branques i tronc. Pot arribar a provocar la mort de la planta.

Enemics naturals: S’estan estudiant l’ús de parasitoides (gènere Trichogramma)  i nematodes (Steinernema carpocapsae) entomopatògens (Bacillus thuringiensis var. Kurstaki). En el lloc de procedència n’hi ha avispes i mosques parasitoides, tot i que el seu efecte és gairebé nul, igual que en el cas de depredadors com els ocells.

Mitjans de lluita:  El millor moment d’intervenció és mentre l’insecte es troba en els primers estadis larvaris, ja que és més sensible als tractaments fitosanitaris. Per una altra banda, es poden fer sevir trampes amb feromones sexuals per a treure als adults.

Aitor Rodríguez Guillén

# data[].attributes.body
Nom comú: Diabló de l'avellaner

Nom científic: Curculio nucum

Família: Curculionidae

Ordre: Coleòpters

Descripció: L'adult mesura entre 6 i 9 mm i té el cos proveït d'un característic rostre ("trompa") fi i arquejat, més llarg que el cos en les femelles i lleugerament més curt en els mascles. Les antenes són llargues, articulades i estan inserides cap a la meitat del rostre. Les larves són gruixudes i corbades de color blanquinós; tenen el cap marró. Els ous són de forma oval i de color blanquinós.

Espècies atacades: Ataca bàsicament l'avellaner, i encara que pot alimentar-se d'altres espècies vegetals, la reproducció sols la fa en l'avellana. Les plantacions més afectades són les situades en llocs humits i frescals, com riberes de rius i indrets pròxims a boscos; la intensitat de l'atac pot ser molt irregular, fins i tot dins una mateixa parcel·la.

Biologia: L'adult emergeix del sòl a la primavera; al principi s'alimenta de fruits en formació com peres, préssecs, pomes, cireres, etc., per emigrar a l'avellaner cap al mes de maig, on continua la seva alimentació picant les avellanes joves. entre maig i juny s'inicia el període de posta. La femella, un cop fecundada, perfora l'avellana amb el rostre i hi introdueix un ou amb l'oviscapte. Cada femella pot pondre entre 25 i 30 ous; les avellanes preferides per fer la posta són les que tenen uns 11-12 mm de diàmetre.

L'eclosió de l'ou té lloc als 8-10 dies de la posta. La larva neonata excava una galeria fins el gra de l'avellana del qual s'alimenta i tarda al voltant d'un mes a completar el seu creixement.

La larva fa un forat circular a la closca per on surt, i un cop a terra es colga a una profunditat de 10-25 cm, segons les característiques físiques del sòl. Confeccions un capoll de terra on hiverna i fa la nimfosi, per sortir transformada en adult. El cicle biològic es pot completar en 1-3 anys segons les condicions ambientals (més o menys favorables).

Símptomes i danys: Podem distingir dos tipus de danys: el causat per la picada d'alimentació que fa l'insecte tant al mànec del floc d'avellanes com als fruits acabats de formar, cosa que en provoca la caiguda prematura, i el que produeix la larva en alimentar-se a l'interior del fruit fins a deixar-lo buit. Les avellanes atacades es reconeixen fàcilment pel forat de sortida del cuc, conegut a les comarques tarragonines com el "xiulet".

La picada d'alimentació pot passar fàcilment desapercebuda, però les pèrdues que pot ocasionar són importants.

Enemics naturals: No es coneixen enemics naturals importants, encara que en anys humits les malalties bacterianes poden afavorir la mort de les larves a dins de l'avellana. La mortalitat larval en sòl també és gran, principalment a causa de malalties criptogàmiques. Un altre moment crític per a les larves és quan surten de l'avellana per colgar-se a terra, ja que són atacades per les formigues.

No es tenen referències de paràsits o depredadors específics que puguin controlar eficaçment la plaga.

Mitjans de lluita: L'únic mitjà per controlar aquesta plaga és el tractament químic dels adults. La lluita ha de ser racionalitzada per tal de no crear desequilibris greus en el conreu, per la qual cosa cal tractar només quan el nivell de plaga sigui elevat. Per definir el moment i el nombre de tractaments, que pot variar d'un a dos durant l'any, cal fer el seguiment dels adults durant els mesos de maig i juny per conèixer tant els nivells de població com els moments en què s'inicien els períodes d'alimentació i posta.

# data[].attributes.body
Nom comú: Vespa asiàtica.

Nom científic: Vespa velutina.

Família: Vèspids (Vespidae).

Ordre: Himenòpters (Hymenoptera).

Descripció de l'insecte: És de mida mitjana-gran. Les obreres mesuren aproximadament entre 17 i 32 mm, mentre que les reines poden superar els 30 mm. Presenta una coloració característica: el tòrax és totalment negre i l’abdomen també és fosc, però destaca un únic segment —el quart— de color groc ataronjat, que permet diferenciar-la d’altres espècies de vespes. Les potes tenen la base fosca i els extrems d’una tonalitat groga molt visible. La cara és groguenca i les ales són fosques, de tonalitat fumada. El niu, que construeix amb pasta de cel·lulosa, té forma esfèrica o ovoide i pot arribar a més de 80 cm de diàmetre; sol situar-se en capçades d’arbres o estructures elevades i conté diversos pisos interns.

Espècies atacades: La seva presa principal són insectes, sobretot abelles mel·líferes (Apis mellifera), sobre les quals exerceix una forta depredació quan s’acosten a les entrades dels ruscos. També consumeix altres pol·linitzadors, com abelles solitàries, borinots, papallones, mosques, així com aranyes i diversos insectes petits. En època de maduració de fruites, pot alimentar-se de fruita dolça, saba i altres fonts de sucres.

Biologia: La vespa asiàtica és originària del sud-est asiàtic i es troba establerta a Europa des de mitjans dels anys 2000. Les reines hibernen durant l’hivern en refugis naturals i, amb l’arribada de la primavera (febrer–març), surten per iniciar la construcció d’un niu primari en llocs protegits, com ara edificis, garatges o bardisses. Quan la colònia creix, es trasllada a fabricar un niu secundari, de dimensions molt més grans, habitualment en arbres alts. Les obreres apareixen al cap d’unes setmanes i s’encarreguen de capturar insectes per alimentar les larves, que necessiten gran quantitat de proteïnes. Els adults, en canvi, s’alimenten sobretot de substàncies ensucrades com nèctar, mel o fruits. El cicle finalitza a la tardor, quan neixen noves reines i mascles. Les reines fecundades hibernen, mentre que la resta de la colònia mor amb el fred, deixant els nius abandonats.

Símptomes i danys: En apicultura, els símptomes més visibles són la presència de vespes volant persistentment davant els ruscos, esperant el retorn de les obreres per capturar-les. Això provoca un gran estrès a les abelles, que deixen de sortir a cercar aliment, reduint dràsticament la producció de mel i debilitant la colònia fins al punt de poder-la perdre. En l'àmbit ambiental, la intensa depredació sobre pol·linitzadors redueix la biodiversitat i pot afectar la pol·linització de plantes silvestres i conreus. Encara que no és especialment agressiva si no se la molesta, pot atacar si percep un risc per al niu, i la seva picada és dolorosa i potencialment perillosa per a persones al·lèrgiques.

Enemics naturals: En són pocs, alguns ocells, com l’abellerol, els picots o algunes espècies de corbs, poden predar adults o larves. També s’han observat mamífers oportunistes o altres insectes depredadors atacant nius danyats o caiguts. No obstant això, cap d’aquests enemics exerceix un control significatiu sobre la seva expansió. En el seu hàbitat d’origen existeixen paràsits i depredadors especialitzats, però aquests no són presents de manera natural al nostre entorn.

Mitjans de lluita: El control de la vespa asiàtica es basa principalment en tres mesures. En primer lloc, es realitza el trampeig de reines durant la primavera, moment en què surten de la hibernació i busquen lloc per iniciar un nou niu; capturar-les en aquesta fase ajuda a reduir la formació de colònies. En segon lloc, és essencial la localització i eliminació dels nius per part de personal especialitzat, ja que molts es troben a gran alçada i contenen un nombre elevat d’individus, la qual cosa pot resultar perillosa. Finalment, la vigilància i la col·laboració ciutadana són molt importants.

Joan Díez Gil.

# data[].attributes.attachment_caption
Xylosandrus compactus (Escarabat de la l'ambriosa)

# data[].attributes.body
Nom comú: Escarabat de la lambriosa
Nom científic: Xylosandrus compactus
Família: Curculionidae (subfamília Scolytinae)
Ordre: Coleòpters

Descripció

L’adult és un petit escarabat de color marró fosc a negre, amb una mida d’entre 1,6 i 2,3 mm. El cos és cilíndric i compacte. Les femelles són més abundants i responsables dels danys; els mascles són molt escassos i de mida inferior.

Les larves són blanquinoses, sense potes, amb el cap lleugerament més fosc. Els ous són petits, ovalats i de color blanc.

Espècies atacades

És una espècie altament polífaga que ataca més de 200 espècies vegetals. Afecta arbres i arbustos ornamentals i forestals com el llorer (Laurus nobilis), garrofer (ceratonia siliqua), cirer, magnòlia, arboç, roure, alzina, cítrics i moltes plantes de jardineria.

Ataca principalment branques joves i brots tendres, sobretot en ambients càlids i humits.

Biologia

La femella perfora les branques i excava galeries a la fusta, on introdueix els ous. A l’interior de les galeries cultiva fongs simbiòtics (fongs ambrosials), que serveixen d’aliment tant per a les larves com per als adults.

El desenvolupament (ou, larva, pupa i adult) té lloc completament dins la planta. Pot realitzar diverses generacions l’any, especialment en climes suaus. L’activitat és més intensa des de la primavera fins a la tardor.

Símptomes i danys

Marciment sobtat de branques i brots.

Fulles seques que romanen enganxades a la planta.

Presència de petits forats a les branques.

Necrosi interna dels teixits.

En infestacions greus pot provocar la mort de la planta.

Els danys es deuen tant a la perforació de la fusta com al creixement del fong associat, que bloqueja els vasos conductors.

Enemics naturals

No es coneixen enemics naturals específics eficaços. Alguns depredadors generalistes poden atacar adults, però no controlen la plaga de manera significativa. Els fongs patògens poden afectar les poblacions en determinades condicions ambientals.

Mitjans de lluita

Poda i destrucció de les branques afectades (mesura clau).

Eliminació del material infestat per evitar la dispersió.

Tractaments químics dirigits als adults, amb eficàcia limitada.

Vigilància contínua, sobretot en plantes ornamentals.

La lluita química és difícil perquè l’insecte passa gran part del cicle dins la fusta, fet que limita l’eficàcia dels insecticides.

# data[].attributes.body
Nom comú: La processionària del pi

Nom científic: Thaumetopoea pytiocampa
Família: Thaumetopoeidae
Descripció de l'insecte: Papallona mascle té una mida de 30-35 mm i la femella de 34-45 mm. Coloració de les ales anteriors grises cendra amb tres línies negres en forma de ziga-zaga, les posteriors són de color més clar, amb una petita taca fosca a la part inferior. Abdomen del mascle cònic i acabat en un plomall, el de la femella és cilíndric i acabat en casquet rodó. Antenes del mascle plomoses i les de la femella filiformes. Els ous estan protegits per escates i agrupats sobre les acícules dels pins formant un cilindre d'uns 3 cm de llargada.

Espècies atacades: Ataca totes les espècies de pins i cedres. Les espècies autòctones més sensibles són: la pinassa (Pinus nigra) i el rojalet (Pinus sylvestris). Els forans som el pi insigne (Pinus radiata) i el pi canari (Pinus canariensis) són molt atacats.

Biologia: El naixement de papallones s'inicia a la segona quinzena de juny als llocs freds i a la segona de juliol als càlids i finalitza a finals de setembre. En un termini de tres dies efectuen les postes de les quals neixen les erugues al cap d'unes cinc setmanes. Aquestes viuen de forma gregària; al començament van d'un lloc a l'altre de l'arbre, i quan arriben els freds es construeixen un niu de pèls sedosos de color blanc a la part més assolellada de l'arbre, d'on surten per alimentar-se. Cap al febrer i març, baixen dels pins formant les característiques processons, tot buscant un lloc adient per a enterrar-s'hi i transformar-se en crisàlide. No totes les papallones neixen al primer any, sinó que una part important ho fa als dos o tres anys, i unes poques en anys successius.

Símptomes i danys: Al començament de l'atac s'observen plomalls d'acícules mig menjades i seques, i després fortes defoliacions i presència de nius hivernals. Les repoblacions joves poden quedar malmeses. Als arbres adults, provoquen minva de creixement, debilitat i predisposició a l'atac d'insectes perforadors. En zones urbanitzades o freqüentades per l'home, l'efecte antiestètic dels arbres, i l'elevada perillositat dels pèls urticants de les erugues especialment per lesions als ulls o a persones al·lèrgiques.

Enemics naturals: Depredadors: Ous: ortòpters de la família tetigònids. Erugues: aus insectívores, com mallerengues, cucut, cucut reial, puput i diverses espècies de formigues. Erugues i crisàlides: diversos micromamífers com la rata sellarda. Adults: rats penats i altres.

Paràsits: Ous: els himenòpters. Erugues i crisàlides: els dípters i l'himenòpter Erigorgus femorator.

Mitjans de lluita: a) Culturals: No repoblar amb espècies de pins sensibles als llocs favorables a l'atac de la plaga.

b) Lluita mecànica: Talla i destrucció de les bosses. Trets d'escopeta de caça contra les bosses difícilment accessibles.

c) Tractaments químics: Dirigits a les erugues joves. Mullar les acícules dels pins amb insecticides selectius.

d) Mesures complementàries: Utilització de feromones sexuals, col·locació de caixes-niu per protegir ocells insectívors.

# data[].attributes.body
Nom comú: Murrut de les palmeres

Nom científic: Rhynchophorus ferrugineus

Família: Dryophthoridae

Descripció:És un insecte relativament gran, entre dos i cinc centímetres de llarg, i un color vermell òxid. Les seves larves excaven galeries de fins a un metre de llarg al tronc de les palmeres, arribant en força ocasions a matar la planta. Com a resultat, l'escarabat ha esdevingut una de les principals plagues de les plantacions de palma, com la palma de coco, palmera datilera i la palma d'oli. Originari del sud-est asiàtic i la Polinèsia, el morrut de les palmeres s'ha estès a l'Àfrica i Europa, arribant a la Mediterrània a la dècada de 1980, essent detectat per primer cop a Espanya el 1994 i a França el 2006. Aquest corc es va registrar per primera vegada a prop d'Amèrica a Curaçao, el gener de 2009.

Espècies atacades:En origen afecta a Cocos nucifera i Elaeis guineensis. Als països catalans s'ha constatat que afecta Phoenix canariensis, però també pot afectar a Phoenix dactylifera, i eventualment a espècies del gènere Washingtonia.

Biologia:La femella adulta pon els ous en un nou creixement en la corona de la palma o les ferides causades per l'esclarissada.

L'ou, d'un color blanquinós i ovalat desclou sorgint-ne larves piriformes blanques sense potes. La larva s'alimenta del teixit interior de l'arbre durant un mes formant túnels al tronc de la palmera. En fer la pupa, la larva emergeix de l'arbre i forma un capoll a la fullaraca a la base de les fulles. L'adult presenta una coloració vermell ferrós amb taques característiques al tòrax i un rostrum allargat en forma de bec molt peculiar, típic dels curculiònids.

El cicle de vida total dura de 7 a 10 setmanes.

Símptomes i danys:Els primers efectes visibles de la infestació són la caiguda de les fulles de la part superior (atac apical) o laterals (atac lateral), ja que les larves devoren l'interior del nervi central de les fulles i el tronc. La corona es marceix en primer lloc i segueixen les fulles inferiors de la capçada a mesura que les larves descendeixen a la cerca de teixits tous sobretot en els teixits vasculars (xilema i floema).

Enemics naturals:En aquests moments no es coneixen enemics naturals ni mètodes de lluita biològica, tot i que s’estan fent proves amb nematodes.

Mitjans de lluita:es primeres ordres de sanitat vegetal a través del DAR (Generalitat de Catalunya) recomanaven el sacrifici mitjançant tala i crema dels exemplars afectats per tal d'evitar-ne l'expansió geogràfica.

Al 2009, degut en els avenços en el coneixement dels tractaments disponibles aquestes recomanacions es modificaren de tal manera que el tractament recomanat consistia només en la tala i crema de les parts afectades de la palmera.

Juntament amb el sanejament de les parts danyades de l'arbre se solen aplicar insecticides sintètics bé amb polvoritzacions / nebulitzacions de la copa i el tronc, també utilitzats l'injecció de insecticides sistemátics .