# data[].attributes.headline
Постмодернізм в українській літературі

# data[].attributes.subject
Постмодернізм в українській літературі

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.headline
1.Що таке сучасна література?

# data[].attributes.subject
1.Що таке сучасна література?

# data[].attributes.headline
2.Елітарна й масова література.

# data[].attributes.subject
2.Елітарна й масова література.

# data[].attributes.headline
3.Літературні покоління і групи.

# data[].attributes.subject
3.Літературні покоління і групи.

# data[].attributes.headline
"Бу-Ба-Бу", "Лугосад", "Червона фіра", "Нова дегенерація"...

# data[].attributes.subject
"Бу-Ба-Бу", "Лугосад", "Червона фіра", "Нова дегенерація"...

# data[].attributes.headline
"Мовчання в літературі - нерідко свідчення напруженої роботи духу, а не бездіяльності. Особливо в часи таких велетенських психологічних катаклізмів, які ми переживаємо" (І.Римарук).

# data[].attributes.subject
"Мовчання в літературі - нерідко свідчення напруженої роботи духу, а не бездіяльності. Особливо в часи таких велетенських психологічних катаклізмів, які ми переживаємо" (І.Римарук).

# data[].attributes.headline
Може, так би невидимо й жив —та котроїсь липневої ночі впала зірка з високих верхіву дитячі незамкнені очі, пропекла борозну межи брів і засіяла пам'ять золою…Затулитись од неї хотів —та долоня була замалою.

# data[].attributes.subject
Може, так би невидимо й жив —та котроїсь липневої ночі впала зірка з високих верхіву дитячі незамкнені очі, пропекла борозну межи брів і засіяла пам'ять золою…Затулитись од неї хотів —та долоня була замалою.

# data[].attributes.headline
Обнови                                                                 молодiй душе радiй обновам —лавровий вiнок стає терновим стражники у мученики пруть хрест не орден хрест не одберуть на крилатий герб у консулятi задивились коники крилатiа буланий змiй а вороний —де ви нинi в упряжi якiй мчить полями бричка макабрична деренчить горлянка вiзникаi твоя душе зоря одвiчна в небесах оновлених зника.

# data[].attributes.subject
Обнови                                                                 молодiй душе радiй обновам —лавровий вiнок стає терновим стражники у мученики пруть хрест не орден хрест не одберуть на крилатий герб у консулятi задивились коники крилатiа буланий змiй а вороний —де ви нинi в упряжi якiй мчить полями бричка макабрична деренчить горлянка вiзникаi твоя душе зоря одвiчна в небесах оновлених зника.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ігор Римарук "Обнови" аналіз вірша допоможе підготуватися до уроку та створити літературний паспорт твору.

Ігор Римарук "Обнови" аналіз

Автор - Ігор Римарук

Тема - пошуки справжніх, неперехідних цінностей ліричного героя

Віршовий розмір - верлібр. Не поділяється на стопи, рядки мають різну кількість наголосів, довільно розташованих, немає рим, розділових знаків.

У цій поезії яскраво виражена біблійна символіка, яка тісно переплетена з проблемами й труднощами мирського (чи сучасного?) буття. У цьому вірші подана алегорична картина сучасного світу з його суперечностями, протиріччями, коли "лавровий вінок" перетворюється на "терновий", кати стають героями, тільки "тяжкі хрести" залишаються, їх не одберуть, це не ордени.

Ліричний герой поезії жалкує за "буланими", "вороними" "зміями" - мріями, сподіваннями, сміливими вчинками, котрі змінилися на буденщину - деренчливу бричку з крикливим візником, і прагне оновлення, "крилатості", лету до осяйних небес.

Вірш написано в постмодерній манері, що характерно для автора. У вірші майже немає розділових знаків, а рядки не відмежовуються великою літерою. Кожен сам ставить акценти і розуміє твір по-своєму.

Цілком по-філософському автор вирішує питання про покликання й призначення людини на землі, коли завжди є проблема вибору життєвого шляху: "хрест не орден хрест не одберуть". Тільки особистість знає, що має хрест, і його слід пронести гідно, як Христос. Окремою темою звучить протистояння покликання поета та імперської залежності, що глибоко сидить у підсвідомості, бо все ще мимоволі озирається "на крилатий герб у консуляті". Минає час, і йому належить щоразу бути оновленим, саме тому минуле й майбутнє завжди поруч, саме тому "зоря одвічна в небесах оновлених зника", щоб означити новий поступ для душі.

Ігор Римарук "Обнови" вірш

молодiй душе
радiй обновам -
лавровий вiнок стає терновим
стражники у мученики пруть
хрест не орден
хрест не одберуть
на крилатий герб у консулятi
задивились коники крилатi
а буланий змiй
а вороний -
де ви нинi
в упряжi якiй
мчить полями бричка макабрична
деренчить горлянка вiзника
i твоя
душе
зоря одвiчна
в небесах оновлених зника
Доповнити аналіз вірша "Обнови" Римарука Ви можете в коментарях, щоб допомогти своїм одноліткам у підготовці до уроку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Римарук "Обнови" аналіз

# data[].attributes.attachment_link.description
Ігор Римарук "Обнови" аналіз вірша допоможе підготуватися до уроку та створити літературний паспорт твору. Ігор Римарук "Обнови" аналіз Автор - Ігор Римарук Тема - пошуки справжніх, неперехідних цінностей ліричного героя Віршовий розмір - верлібр. Не поділяється на стопи, рядки мають різну кількість наголосів, довільно розташованих, немає рим, розділових знаків.

# data[].attributes.headline
"В.Герасим'юк - гордий поет. Аристократ української поезії "(І.Дзюба).

# data[].attributes.subject
"В.Герасим'юк - гордий поет. Аристократ української поезії "(І.Дзюба).

# data[].attributes.headline
Ти мусиш танцювати аркан. Хоч раз. Хоч раз ти повинен відчути, як тяжко рветься на цій землі древнє чоловіче коло, як тяжко зчеплені чоловічі руки, як тяжко почати і зупинити цей танець. Хоч разти стань у це найтісніше коло,обхопивши руками плечі двох побратимів, мертво стиснувши долоні інших, і тоді в заповітному коліти протанцюєш під безоднею неба із криком по-звіриному протяжним. Щоб не випасти із цього грішного світу,хоч раз змішай із ближніми піт і кров. Сину людський, ти стаєш у чоловіче коло, ти готовий до цього древнього танцю тільки тепер. З хрестом за плечима. З двома розбійниками.Тільки раз.

# data[].attributes.subject
Ти мусиш танцювати аркан. Хоч раз. Хоч раз ти повинен відчути, як тяжко рветься на цій землі древнє чоловіче коло, як тяжко зчеплені чоловічі руки, як тяжко почати і зупинити цей танець. Хоч разти стань у це найтісніше коло,обхопивши руками плечі двох побратимів, мертво стиснувши долоні інших, і тоді в заповітному коліти протанцюєш під безоднею неба із криком по-звіриному протяжним. Щоб не випасти із цього грішного світу,хоч раз змішай із ближніми піт і кров. Сину людський, ти стаєш у чоловіче коло, ти готовий до цього древнього танцю тільки тепер. З хрестом за плечима. З двома розбійниками.Тільки раз.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
" Чоловічий танець " аналіз вірша - тема, ідея, художні засоби, жанр, віршовий розмір, вид лірики, провідний мотив допоможуть зробити розбір твору та підготувати літературний паспорт.

"Чоловічий танець" аналіз (паспорт)

Автор - Василь Герасим'юк

Літературний рід - лірика.

Жанр -поезія-замовляння

Вид лірики - філософська.

Тема: розповідь про чоловічий початок, чоловічі стосунки, чоловіче життя

Ідея: возвеличення чоловічої сили, чоловічого духу та єдності, дружби, взаємоєдності.

Основна думка: щоб стати дорослим кожен юнак повинен станцювати аркан

Провідний мотив вірша "Чоловічий танець" - відтворення енергетики ритуального танцю - аркану; дорослішання, відчуття ваги чоловічих обов'язків та відповідальності; сила побратимства, родової єдності та міцної дружби.

Ліричний герой - досвідчений чоловік, який звертається до юнака.

Римування: немає (верлібр).

Віршовий розмір: ямб.

"Чоловічий танець" художні засоби

"Чоловічий танець" епітети: "древнє чоловіче коло"; "найтісніше коло"; "грішний світ", "чоловічий танець", "заповітне".

Метафори: "коло тяжко рветься", "мертво стиснувши долоні інших"; "випасти з грішного світу", "змішай із ближніми піт і кров".

Повтори: "хоч раз"; "як тяжко".

Фразеологізм: "змішай із ближнім піт і кров".

анафори ("як тяжко", "ти", "з"),

символ (коло - вічність людського страждання),

риторичне звертання ("Сину людський, ти стаєш...").

Поезія написана верлібром. Така художня форма дає можливість розширити смислові межі тексту настільки, наскільки цього вимагає метафорична структура.

Верлібр В. Герасим'юка розповідний, його внутрішній ритм наділений ознаками легендної, а деколи й притчової інтонації. Сам поет говорить про медитативність своєї лірики.

Вiрш створений у формi звертання до юнака, який повинен стати дорослим, вiдчути вагу чоловiчих обов'язкiв та вiдповiдальностi, силу побратимства й мiцноï чоловiчоï дружби. У поезiï вiдчуваються бiблiйнi мотиви. Із самого початку читач стає ніби учасником аркана - гуцульського чоловічого танку, відчуває його енергетику, немов відбувається ритуал посвячення. Друга частина вірша по суті є алюзією.

В образній системі поезії "Чоловічий танець" відіграє валиву роль Ісус Христос.

При першому прочитанні вірша не одразу впадає в око новозавітний мотив страждання Ісуса Христа як свідомий вибір спасіння ближніх, що вгадується в описі трагічної української історії, позначеної постійною необхідністю українського чоловіцтва виборювати державну незалежність. Міфологічний образ кола символізує у вірші вічність людського страждання, його циклічну повторюваність.

Образ "аркану", "зчеплених рук", "чоловічого кола" пронизує всю поезію. І читач розуміє, що йдеться не лише про танець, мова йде про людське життя в цілому, життя чоловіка. І якщо коло символізує буття, то "чоловіче коло" може означати буття цілого людства. У цьому контексті іншого значення набувають слова: "...як тяжко почати і зупинити / цей танець..." Але спробувати варто "хоч раз", відчути всі випробування життя, "обхопивши руками плечі двох побратимів". Адже, справді, відчуваючи дружню підтримку, легше "не випасти із цього грішного світу".

У кінці поезії Василь Герасим'юк вводить образ Христа: і виявляється, що танець аркан - то смерть на хресті між двома розбійниками (а не побратимами), і буття визначається "хрестом за плечима", який несе Месія до місця своєї страти.

Короткі тези:

В. Герасим'юк, звертаючись до читача на початку твору, пропонує йому станцювти аркан.

Характеризуючи особливості чоловічого кола, автор акцентує увагу на те, як це тяжко.

Під час танцю його виконавці протяжно кричали.

Щоб не випасти "із цього грішного світу" треба виявити родову єдність з ближніми.

Василь Герасим'юк "Чоловічий танець" слухати вірш

# data[].attributes.attachment_link.title
"Чоловічий танець" АНАЛІЗ - В.Герасим'юк - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
"Чоловічий танець" аналіз вірша - тема, ідея, художні засоби, жанр, віршовий розмір, провідний мотив. Розбір та літературний паспорт твору

# data[].attributes.attachment_caption
Василь Герасим’юк. «Аркан» ‒ філософський верлібр про призначення чоловіка в житті, про чоловічу дружбу.

# data[].attributes.headline
Вірш напам'ять "Аркан" В.Герасим'юка читає Рожкова Юлія, учениця 11 класу

# data[].attributes.subject
Вірш напам'ять "Аркан" В.Герасим'юка читає Рожкова Юлія, учениця 11 класу

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Герасим’юк. «Аркан» ‒ філософський верлібр про призначення чоловіка в житті, про чоловічу дружбу (асинхронно)_ (20 квіт. 2023 р., 10_36).MOV

# data[].attributes.headline
"У нас уже немає канону обов'язкових текстів, який кожен має прочитати. Хіба в шкільних програмах, але вони ж для того й існують, щоби убивати любов до літератури" (Ю.Андрухович).

# data[].attributes.subject
"У нас уже немає канону обов'язкових текстів, який кожен має прочитати. Хіба в шкільних програмах, але вони ж для того й існують, щоби убивати любов до літератури" (Ю.Андрухович).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Юрій Андрухович

Shevchenko is OK

1. Харизма

Агіографія Тараса Шевченка для більшості українців починається з його дитячої подорожі до кінця світу. На цьому випадкові найчастіше наголошують учителі вже в початкових класах загальноосвітніх шкіл: шестилітній хлопець одного літнього дня, нікому нічого не сказавши, вирушає з дому назустріч обрієві - туди, де, як йому здається, небо сходиться з землею, і світ закінчується.

Рівнинно-степовий ландшафт спокушає своєю відкритістю. Все здається досяжним, навіть найвіддаленіша смуга на видноколі. Першого дня хлопець змушений був повернутися ні з чим: кінець світу лишався надто далеко, на землю западав вечір, і мандрівник вирішив, що надто пізно вийшов з дому. Така відстань вимагає довшого часу, обачно подумав він і тихо повернувся домів. Наступного ранку він вийшов ще вдосвіта, аби перед смерком встигнути дійти до кінця світу і - бажано - повернутися назад. Ранкову росу, запахи степової рослинності й поступове світання неба кожен із нас може додати в своїй уяві.

Пройшовши чотири версти, хлопець опинився в сусідньому селі, якійсь Пединівці. Це був шок - виявилося, на світі є ще якесь одне село, і в ньому живуть люди, яких він ніколи не бачив. Світ починав розростатися. А якщо таких сіл виявиться на ньому не два, а цілих три, десять, а якщо десять тисяч?..

Кінець світу утік за межі осяжного. Земля більшала просто на очах, сполохані степові птахи вилітали йому з-під ніг, ліси повнилися розумними тваринами, в річках розмовляли риби. Цілком розбитого і втомленого, його вночі повернули додому чумаки, ці степові перевізники солі, а разом із тим - і зв'язківці українного простору. Старша сестра - матері на той час уже не було серед живих - не дозволила братові покарати його, насилу погодувала (очі в малого злипались, а голова хилилася додолу) і врешті вклала на постіль зі словами "Спи, приблудо"...

З усіх відомих мені біографічних джерел цей випадок описано лише в одному, і він, вочевидь, уже ніколи не підлягатиме скептичній верифікації. Знак обраності, хоч як претензійно це звучить у нашу наскрізь зіронізовану добу, сигналізує про себе владно і нав'язливо. Перекази, анекдоти, легенди, версії, чутки - все це оточує Шевченка, оповиває його притягальним, часом драстичним флером упродовж цілого його життя. Він змушує говорити про себе - з ранньої юності й до самої смерті. При цьому він аж ніяк не опікується власним publicity, все наче виходить само собою. Соціальний статус теж нічого кардинально не змінює: про нього говорять і в час, коли він усього лише підневільний козачок на службі в брутального поміщика, і в час його легендарного петербурзького викуплення з неволі, і в час бурхливих презентацій його страшенно модної поезії у найвибагливіших салонах тодішньої України, і навіть у час далекого азійського заслання, коли, здавалося б, найвищою монаршою забороною писати і малювати раз і назавше покладено край марнославним претензіям на вічність жахливого парвеню-малороса.

Про нього казали, що він підкинутий простим селянам нащадок великокнязівського роду. Що він здатен випити пів барила горілки і навіть не захмеліти. Що він живе зі своїм петербурзьким учителем Карлом Брюлловим як із коханцем. Що він готовий очолити українсько-польське повстання на Правобережній Україні. Що він водить за собою по найшанованіших прийняттях цілу юрбу волоцюг, утеклих каторжан і брудних завошивлених музик, які грають йому до танцю. Що кожен свій заробіток від малювання картин він тут-таки роздає мандрівним дідам. Що насправді він упир і тому так багато крові в його поемах.

Усі ці версії - з більшим чи меншим кутом відхилення від істинного стану речей - народжувалися повсякчас. Він був темою. Розмови про нього точилися за грою в карти, на чаюваннях, при знайомствах і візитах, у книгарнях, театрах, перед церквою, на масляних і великодніх балах, він доволі часто виникав у приватному листуванні інших. Він виникав також у службовому листуванні - і це тривало ще довгі десятиліття по його смерті.

Поява 1840 року в Петербурзі невеличкої - з восьми поезій - його збірки "Кобзар" спричинила грандіозний чуттєвий сплеск у багатьох читацьких середовищах. В Україні привселюдні декламації "Кобзаря" на всіляких мішано-шляхетсько-старокозацьких зібраннях викликають цілі вибухи ревного, просвітленого плачу. Це була епоха (згодом чомусь названа романтичною), коли плакали всі, плакали відверто і з насолодою, вголос, носовички були неймовірно важливим атрибутом кожної більш-менш витонченої особистості, очі починали самі собою блищати і сльозитися вже з першими рядками, плач над твором мистецтва вважався його найвищою оцінкою. Плач супроводжує Шевченка завжди й усюди - плачуть панянки і паничі на добросусідських провінційних вечірках, плачуть напівголодні студенти й малярські учні в Петербурзі, Києві та Вільні, плачуть жандарми, офіцери царського війська і польські патріоти-конспіратори, плаче російський актор Михайло Щепкін, плаче чорношкірий американець Айра Олдридж, плаче сам Шевченко, вголос читаючи власну, скажімо, "Катерину" на прохання чергових господарів та їхніх гостей, плачуть служниці, кухарі, лакеї та конюхи, там, за дверима, згромадившись у сінях і дослухаючись кожного Тарасового схлипу.

Цей плач відлунює і після його арешту (навесні 1847 року Шевченка взяли за підозрою в антидержавній політичній діяльності та створенні таємного масонського братства), і в часи його довголітнього заслання, і - тим більше - згодом, за межею його смерті. Навіть шевченківські опущені додолу вуса - еталонний знак національної свідомості - з часом почнуть називати "плач України".

Крім того, він любить співати - і всі плачуть, коли він співає. Крім того, він любить змішувати горілку з чаєм. Крім того, він легкий у спілкуванні, говорить багато й цікаво, знає цілу купу смішних історій, курить сигари (справжні, кубинські). Крім того, він упертий, непередбачуваний, від нього іноді струменіє моторошна енергія скандалу й непослуху. Він дещо вайлуватий, широкий у кості, не дуже добре танцює, але всіх зачаровує. За своє не надто довге 47-річне життя, з якого 10 років пробув у солдатах в пустелі, він здобув собі сотні, якщо не тисячі, знайомих і друзів. Його "Щоденник" - це сотні імен, ціла Галерея адептів, прихильників (і прихильниць), благодійників, заступників, співчутливців.

Інший бік цієї харизми - патетика болю та страждань, що нею постать Шевченка огорнена чи не від самого народження. Його реальне життя, кожен виверт нестерпно насиченої й жорстокої долі відразу стають предметом для особливого шанування. Випроби заявляють про свою невідчіпну увагу до обранця від самого початку: народження в жахливо бідній, до того ж закріпаченій, селянській родині; смерть батьків - спочатку матері, відтак і батька, отже, не просто голодне, холодне, підневільне, а ще й сирітське дитинство; повна особиста залежність від власника-поміщика (і це триває пів життя - аж до двадцяти чотирьох років, коли група петербурзьких інтелектуалів знаходить спосіб викупити його на волю за великі гроші!); згадуваний уже арешт із подальшим слідством, ув'язненням і допитами в чавильні Петропавловської фортеці; заслання-на двадцять п'ять років простим солдатом - у най-східніші дикі околиці імперії, супроводжуване - тут варто повторитися - забороною писати й малювати; нарешті фізичний біль і хвороби, що цілком заволодівають ним після, здавалося б, чудовної амністії та звільнення на десятому році заслання. У великий світ він повертається знищеним і напівживим, багато зі знайомих спершу навіть не впізнають його, а найостанніша його мрія - оженитися хоча б на чортовій сестрі - так і залишається фантомом якогось інакшого існування, на яке вже просто не відведено часу.

Остаточною харизматичною інстанцією виступає смерть. Вона застає Шевченка на сходах його петербурзького помешкання в стінах Академії мистецтв, наступного ж ранку після його уродин. Усе подальше - це розгортання поховального психозу, Смоленський цвинтар у Петербурзі, натовпи скорботних опозиціонерів, студенти, студенти і ще раз студенти, студенти й гімназисти, промови українською, російською та польською мовами, лавровий вінок на мертвому чолі, покладання труни в холодну північну землю. Але вже з перших днів по його смерті українці Петербурга починають добиватися права на перепоховання в Україні. Так має бути - так диктує передусім текст його "Заповіту", але так диктує і його харизма. Адміністрація врешті відповідає згодою (подалі від столиці цього клятого мерця з його обкладеною свинцем труною!). Минає 57 днів після першого поховання - і труну видобувають на світ, а тоді через усе місто (ще одна маніфестаційна можливість, гріх не скористатися!), через Васильєвський острів і Невський проспект, усього близько семи верст, на руках несуть її до залізничної станції. Далі труну везуть залізницею, в Москві - знову зупинка, знову прощання, знову натовпи. А потім уже тільки кіньми, чорною квадригою, поштовим трактом, з усіма подальшими зупинками (Серпухов, Тула, Орел, Глухів, Кролевець, Батурин, Ніжин, усе південніше й південніше) - весни навколо дедалі більшає, квітень переходить у травень. У Києві труну з подільської церкви Різдва на руках переносять на борт пароплава "Кременчук" і далі ще вісім годин везуть униз Дніпром, аби врешті здійняти на Чернечу гору, місце другого - й остаточного - поховання. Протягом цілого понад двотижневого перформенсу в ньому взяли участь десятки тисяч людей. Ще раз наголошую на студентах: їх безліч, вони приходять увесь час, на певних відтинках цього великого шляху вони віддпрягають коней і самі тягнуть катафалк із труною, це суміш середньовіччя з романтизмом і соціалізмом; на кожній зупинці вони щоразу співають псалми, козацькі пісні й роздають присутнім радикальні відозви, за кілька років вони почнуть кидати бомби в губернаторів і генералів.

Жодного святого жодної церкви так не ховали.

Здається, саме від цього - Шевченкового - перепоховання бере початок ритуал сакрального українського перепоховання як такого. 1989 року з уральського табору смерті до Києва перевозять останки правозахисників Стуса, Литвина і Тихого - перепоховати на Байковому цвинтарі, "головному цвинтарі України".

# data[].attributes.attachment_link.title
Shevchenko is OK - Юрій Андрухович, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Юрій Андрухович Shevchenko is OK 1. Харизма Агіографія Тараса Шевченка для більшості українців починається з його дитячої подорожі до кінця світу. На цьому випадкові найчастіше наголошують учителі вже в початкових класах загальноосвітніх шкіл: шестилітній хлопець одного літнього дня, нікому нічого не сказавши, вирушає з дому назустріч обрієві - туди, де, як йому здається, небо сходиться з землею, і світ закінчується.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Аналіз твору "Shevchenko is OK" допоможе визначити який твір за жанром, які тема, ідея, проблематика та скласти літературний паспорт.

"Shevchenko is OK" аналіз (паспорт твору)

Жанр: есей.

Літературний рід: епос.

Тема: Розповідь-роздуми про Тараса Шевченка, якого називають головним українським поетом і знають в усьому світі.

Ідея: Розвінчати міфи й стереотипи про Шевченка, показати багатогранність поета та його спадщини.
Проблематика:

Стереотипізація Шевченка (вивчення життя й творчості поета у шкільній програмі, знання пересічним українцем декількох рядків з поезій Тараса Шевченка);

Створення культу поета: "Шевченко наше - все":

Шевченко комуністичний (ненависть до панів та всього панського, революційні заклики боротись з панами);

Шевченко націоналістичний (поет як запалювач національної свідомості);

Шевченко християнський (використання Шевченком Біблії у творчості);

Шевченко атеїстичний (ненависть до церков та церковнослужителів);

Шевченко богоборчий (не те саме, що атеїстичний);

Шевченко дисидентський (індивідуальна боротьба поета проти системи);

Шевченко анархічний (вільна людина, що не терпить умовностей, і часом шокує своїми витівками).

Неправильне, некоректне або ідеалістично спрямоване потрактування творчості поета (при житті та після смерті Шевченка, комуністичною ідеологією у Радянському Союзі, творча спадщина письменника у сьогоденні);

Ставлення Тараса Шевченка до інших націй, зокрема поляків (розвінчання міфу про ненависть і нетерпимість, який з'явився через поверхове трактування творчості поета, зокрема поеми "Гайдамаки");

Відомість Шевченка в усьому світі завдяки самоствердженню українських громад в еміграції ("Українські громади цілого світу зазвичай акумулювали кошти на пам'ятники Шевченкові, це було свідченням їхньої легітимізованої, головно у власний очах, присутності в тій чи тій місцевості, (...) це завжди було - й донині залишається передусім ритуальною і внутрішньоукраїнською акцією").

Композиційно есей складається з чотирьох частин:

1. Харизма, де йдеться про стереотипізацію образу Тараса Шевченка, яка починається зі шкільної парти.

2. Культ (різновидів якого існує не менше п'яти і які часто заперечують одне одного), що пов'язаний зі ставленням сучасників до письменника та потрактування його творчості в подальшому.

3. Поляки і ставлення до них Шевченка, яке часто можна визначити неправильно, головно, якщо спиратись на поему "Гайдамаки".

4. Слава світу, де говориться про те, чому по всьому світу так багато пам'ятників поету і, як доказ світової слави Шевченка, розповідається випадок з життя автора есею.

Автор аналізу - cup_of_flowers

# data[].attributes.attachment_link.title
"Shevchenko is OK" аналіз твору - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Аналіз твору "Shevchenko is OK" допоможе визначити який твір за жанром, які тема, ідея, проблематика та скласти літературний паспорт. Жанр: есей. Літературний рід: епос. Тема: Розповідь-роздуми про Тараса Шевченка, якого називають головним українським поетом і знають в усьому світі. Ідея: Розвінчати міфи й стереотипи про Шевченка, показати багатогранність поета та його спадщини.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У нього палка потреба,
у нього жадання слізне:
окраєць нічного неба
піймати у фокус лінзи...
Бо він живе на горищі,
а там сутерени вищі:
у сутінках - мерехтіння
і сонце межує з тінню.
Він дивиться тільки вгору,
і небо лоскочуть вії,
коли в полудневу пору
від кухні смаженим віє.
Над містом літають птахи,
а поруч із ними "ахи",
коли роззявлять на площі
голодні роти бідолахи.
Земля собі пілігримить,
кружляє собі й кружляє,
а хтось нові пелерини
на осінь собі замовляє -
а він живе на горищі
(там зимно, там вітер свище),
але насправді з горища
небесна ковбаня ближча.
У нього маєтків немає -
згори в декольте заглядає,
а в місті вічність минає
не так, як він загадає.

(Балконне крило ажурне
й сентиментальне, мов танґо,
обжив бароковий янгол -
створіння пухке й безжурне).
І взявши голову в руки,
він крикне собі з розпуки:
"Чого я марную роки?!
Візьму попід руку Юзьку,
піду в пивничку на Руську,
забуду святі мороки!
Забуду святі мороки..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Астролог - Юрій Андрухович, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
У нього палка потреба, у нього жадання слізне: окраєць нічного неба піймати у фокус лінзи... Бо він живе на горищі, а там сутерени вищі: у сутінках - мерехтіння і сонце межує з тінню. Він дивиться тільки вгору, і небо лоскочуть вії, коли в полудневу пору від кухні смаженим віє.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Агов, мої маленькі чортенята!
З-під свити я вас випущу на світ -
туди, де кров з любов'ю черленяться,
де пристрастей i пропастей сувій...
Я - ваш отець, тож будьте мені вірні!
(які невірні рими в голові!),
але коли до серця входять вірші -
прекрасні, наче крила голубів,
які тоді надії!..
З риторик і поетик академій -
гайда на площу, як на дно ріки!
Підслухані у вирі цілоденнім,
ті рими - вчителям наперекір
(у вчителів, здається, перекір) !
Або в поля, як на зелену прощу -
читати вірші травам і вітрам!..
І постарайтесь, я вас дуже прошу,
щоб явір тихі сльози витирав,
щоб небо, нахилившись, наслухало,
щоб завше був натхненний соловій...
Хвалу воздавши часові зухвалу,
звірят і пастухів благословіть!..

Отож, - на світ, за діло - чарувати!
Агов, мої маленькі чортенята!

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісня мандрівного спудея - Юрій Андрухович, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Агов, мої маленькі чортенята! З-під свити я вас випущу на світ - туди, де кров з любов'ю черленяться, де пристрастей i пропастей сувій... Я - ваш отець, тож будьте мені вірні! (які невірні рими в голові!), але коли до серця входять вірші - прекрасні, наче крила голубів, які тоді надії!..

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
о скільки конику-братику крутих чудасій на світі
дивився б допоки круки не вип'ють очей а мало
по сей бік багама-мама по той бік пальми гаїті
і вежі фрітауна бачу як вийду вночі з бунгало

і так мені з того гризько що вицвіли всі шаровари
якого лисого чорта з яких попідземних фаун
та й зрадили нас у битві морські косарі корсари
а батько ж хотіли взяти отой блаженний фрітаун

а там тринадцять костьолів і вічна війна з амуром
а ще тринадцять безодень де срібло-злото коморне
дівчата немов ліани нечутно ростуть за муром
і хочеться їм любитись а їх зодягли у чорне

кружаю тепер сивуху надвоє з піратом діком
кажу йому схаменися кажу покайся паскудо
невже коли ти з європи то вже не єси чоловіком
якого хріна продався за тридцять гнилих ескудо

а дік то химерна штучка плекає папугу пугу
плеще мене позаплічно заламує руки в горі
оце тобі лицар з лугу осьо тобі зелепугу
to be or not to be каже і булькає I'm sorry

невільницю каже маю зі шкірою мов какао
купи сизокрилий орле маркотно ж без господині
город засівати не конче прицмокує так лукаво
город на ній проростає тютюн ананаси дині
наплодиш каже козацтва припнеш усіх до коша
тільки ж ярму не дається шия моя душа

та вже його і не чую плюю на плюгаву супліку
конику мій невірнику апостоле мій хома
піду на зорю вечірню
зріжу цукрову сопілку
сяду над океаном
та вже мене і нема

# data[].attributes.attachment_link.title
Козак Ямайка - Юрій Андрухович, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
о скільки конику-братику крутих чудасій на світі дивився б допоки круки не вип'ють очей а мало по сей бік багама-мама по той бік пальми гаїті і вежі фрітауна бачу як вийду вночі з бунгало і так мені з того гризько що вицвіли всі шаровари якого лисого чорта з яких попідземних

# data[].attributes.headline
"Як не дивно, цей "екзотичний" вірш досить точно передає козацький характер. Принаймні набагато точніше, аніж "правильні" романи й повісті про козацтво" (П.Кралюк).

# data[].attributes.subject
"Як не дивно, цей "екзотичний" вірш досить точно передає козацький характер. Принаймні набагато точніше, аніж "правильні" романи й повісті про козацтво" (П.Кралюк).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Постмодернізм - це своєрідний літературний феномен. І хоч він ще мало вивчений, але постмодернізм уже органічно увійшов у канву української літератури. До цього напряму належать письменники-сучасники, чиї твори відзначилися особливими рисами. Постмодерністами є відомі вам Сергій Жадан, Оксана Забужко, Юрій Іздрик, Юрій Андрухович. Хочете детальніше дізнатися про постмодернізм? Читайте готовий матеріал ⤵

Постмодернізм сьогодні - це культурологічний феномен, зміст і термінологія якого поки що не з'ясовані остаточно. Як правило, літературний процес багатьом сучасникам видається тією або іншою мірою хаосом. Це стосується будь-якої літературної доби. Тож невипадково, що на початку ХХІ ст. певною мірою хаотичною видається література постмодерну.

Естетичною природою цього явища є поєднання і органічне співіснування різних художніх систем. Постмодерн виник внаслідок відчуття письменниками кінця історії, певної епохи. Це естетичний бунт проти всього радянського, нова форма існування української ідеї. З огляду на вище сказане, тема дослідження постмодернізму є актуальною.

Постмодернізм - не просто літературний напрям. Він претендує на вираження загальної теоретичної "надбудови" сучасного мистецтва, філософії, науки, політики, економіки, моди. Сьогодні науковці говорять не лише про "постмодерністську творчість", а й про "постмодерністську свідомість", "постмодерністський менталітет", "постмодерністський умонастрій" тощо.

Провідними ознаками постмодерністської літератури є іронія, "цитатне мислення", принцип гри. Загальне осміяння і глузування над усім є тотальною іронією. Численні постмодерністські художні твори характеризуються свідомою настановою на іронічне зіставлення різних жанрів, стилів, художніх течій. Твір постмодернізму - це завжди висміювання попередніх і неприйнятих форм естетичного досвіду: реалізму, модернізму, масової культури.

Наступним головним принципом постмодернізму є цитата, що означає для представників цього напряму цитатне мислення.

В українську літературу постмодернізм увійшов непомітно. У поезії він більш притаманний Е. Андрієвській, Р. Бабовалу, С. Гостиняку, у прозі - В. Медведю, Ю. Андруховичу, Є. Пашковському, О. Забужко.

З розпадом СРСР, коли особливо унаочнилася неспроможність соціалістичного способу життя, розпочалася дискусія, що точилася переважно довкола трьох засадничих питань:

1. Що таке постмодернізм?
2. Чи можливий український варіант постмодернізму?
3. Постмодернізм - явище позитивне чи негативне?

Тим, хто не сприймав демократію з її плюралізмом та культурним різноманіттям, здавалося, що постмодернізму можна уникнути чи заборонити його.

Український постмодернізм був, насамперед, антитезою не модернізму, яким цікавився і з яким співіснував, а антитезою тоталітаризму і соцреалізму.

Отже, вивчення і аналіз літературних статей дає підстави стверджувати, що постмодернізм - це образно-стильова система, що увібрала в себе художній досвід багатьох попередніх епох. Вона відрізняється потужним розвитком інтелектуальної тенденції і є черговою ланкою в ланцюгу історії. Постмодернізмом в українській літературі називаємо творчість письменників кінця 1980-х рр. - початку ХХІ ст.
Ткач К.А., к.і.н. Міронова І.С.
Сучасна українська література не може розвиватись без інновацій у світовій літературі, тому таке явище, як постмодернізм, є і у нашій країні. У поезії він більш притаманний Е. Андієвській, Р. Бабовалу, С. Гостиняку, у прозі - В. Медведю, Ю. Андруховичу, Є. Пашковському, О. Забужко. Дата виникнення постмодернізму залишається дискусійною. Більшість дослідників сходяться на тому, що перехід від модернізму до постмодернізму припадає на середину 1950-х рр. У 1960-і - 1970-і рр. постмодернізм охоплює різні національні літератури, а у 1980-і рр. він став домінуючим напрямком сучасної літератури і культури.

Провідними ознаками постмодерністської літератури є іронія, "цитатне мислення", інтертекстуальність, пастіш, колаж, принцип гри. У постмодернізмі панує тотальна іронія, загальне осміяння і глузування. Численні постмодерністські художні твори характеризуються свідомою настановою на іронічне співставлення різних жанрів, стилів, художніх течій. Твір постмодернізму - це завжди висміювання попередніх і неприйнятних форм естетичного досвіду: реалізму, модернізму, масової культури.

Іншими характеристиками постмодернізму є невизначеність, театральність, гібридизація жанрів, співтворчість читача. А найпоширенішими образами-метафорами постмодернізму є карнавал, лабіринт, бібліотека, божевілля. Особливе значення у постмодернізмові надається текстовій структурі, власне, текстові у тексті.
Характерні ознаки сучасної поезії

1. "Переобтяжена цвітінням" (Юрій Андрухович у 90-х роках висловив думку, що сучасна українська поезія стає дедалі кращою, "незабаром її читатимуть виключно поети").

2. Багатство тематики, стильових і жанрових знахідок.

3. Поступається прозі за динамізмом саморозгортання інтелектуального сюжету, але виграє в інтенсивності метафоричного орнаменталізму.

4. Представлена кількома поколіннями поетів:
*"шістдесятники" (Ліна Костенко, Іван Драч, Ірина Жиленко, Борис Олійник та ін.);
*"київська школа" поетів (Віктор Кордун, Василь Голобородько, Микола Воробйов, Василь Рубан та ін.),
* поети-дисиденти (Ігор Калинець, Тарас Мельничук, Степан Сапеляк та ін.);
* "вісімдесятники" (Ігор Римарук, Василь Герасим'юк, Іван Малкович, Забужко, Оксана Пахльовська, Іван Козаченко та ін.);
*"дев'яностники" (Кость Москалець, Роман Скиба, Павло Вольвач, Сергій Жадан, Іван Андрусяк, Віктор Неборак, Василь Махно та ін.).

Характерні ознаки сучасної прози

Жанрове розмаїття, пошуки нових мотивів, мистецьких ідей.

Відхід від лірико-романтики, патетики, трансформація химерної стильової течії (Олександр Ільченко, Віктор Міняйло, Володимир Яворівський, Євген Гуцало) у прозу постмодерністів.

Активна творча діяльність прозаїків старшого покоління: звернення до історичної тематики (історичний роман Ю. Мушкетика "На брата брат" (1996), М. Вінграновського "Северин Наливайко", Р. Іваничука "Орда" (1992), "Рев оленів нарозвидні" (2000), роман у віршах Ліни Костенко "Берестечко" (1999); дослідження екзистенціальних проблем буття людини (роман-епопея Валерія Шевчука "Стежка в траві. Сага про Житомир" (1994).

Постмодерне світобачення, у центрі творів - "маска "автора.

Існування двох шкіл прозаїків:
1) "київсько-житомирська" - перевага екзистенціальних мотивів, герой творів - інтелектуал, рафінований інтелігент (В'ячеслав Медвідь, Євген Пашковський, Олесь Ульяненко, Богдан Жолдак, Любов Пономаренко, Євгенія Кононенко, Оксана Забужко, Володимир Діброва та ін.);

2) "львівсько-франківська" - перевага гри та іронії, карнавалу і травестії, герой - маргінал (міський житель - вихідець із села), сільська людина з комплексом меншовартості (Юрій Андрухович, Тарас Прохасько, Юрій Іздрик та ін.).
Характерні риси сучасної драматургії

наповнена інтелектуалізмом;

перехід до модерного моделювання дійсності, звільнення від традиційних шаблонів;

поєднання поезії, філософії, моральності, вчинків героїв у драматичному творі;

колажний принцип побудови твору;

поява імен-абстракцій, імен-символів;

перевага камерності;

звернення до проблем сучасної школи.

Представники сучасної драматургії:

1. Василь Босович (п'єса "Ісус - Син Божий");

2. Ярослав Стельмах ("Стережися лева", "Синій автомобіль", "Шкільна драма", "Привіт, синичко").

Сучасні літературні організації, угруповання, товариства, школи (відгалудження української літератури)

Сучасні літературні організації, угруповання, товариства, школи (відгалудження української літератури)

" Вісімдесятники "

Василь Герасим'юк, Ігор Римарук, Іван Малкович, Оксана Забужко, Оксана Пахльовська, Іван Козаченко

Національна спілка письменників України (НСПУ, оновлена в 1991 р. (І з'їзд), 1996 p. (II з'їзд), 2001 p. (III з'їзд)

Понад 1,5 тис. членів.

До 2001 р. - очолював Ю. Мушкетик,

з 2001 р. - В. Яворівський

Асоціація українських письменників (АУП), з 1997 р.

Понад 100 письменників, президент - Юрій Покальчук, згодом - Тарас Федюк

"Бу-Ба-Бу" (Бурлеск, Балаган, Буфонада), з 1985 р., м. Львів

Юрій Андрухович, Віктор Неборак, Олександр Ірванець

"Нова дегенерація", з 1992 p., м. Івано-Франківськ

Іван Андрусяк, Іван Ципердюк, Степан Процюк

"Пропала грамота", з 1991 р., м. Київ

Віктор Недоступ, Семен Либонь, Юрко Позаяк

"Західний вітер", з 1992 р. м. Тернопіль

Віталій Гайда, Борис Щавурський, Василь Махно, Гордій Безкоровайний

"ЛуГоСад", з 1986 р., м. Львів

Іван Лучук, ТІазар Гончар, Роман Садловський

"Червона фіра", з 1991 р., м. Харків

Сергій Жадан, Ростислав Мельників, Іван Пилипчук та ін.

# data[].attributes.attachment_link.title
Постмодернізм як літературне явище

# data[].attributes.attachment_link.description
Постмодернізм - це своєрідний літературний феномен. І хоч він ще мало вивчений, але постмодернізм уже органічно увійшов у канву української літератури. До цього напряму належать письменники-сучасники, чиї твори відзначилися особливими рисами. Постмодерністами є відомі вам Сергій Жадан, Оксана Забужко, Юрій Іздрик, Юрій Андрухович. Хочете детальніше дізнатися про постмодернізм?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Лепська

# data[].attributes.attachment_link.title
Постмодернізм. Сучасна українська література. Підготовка до ЗНО.

# data[].attributes.headline
"Кожен вірш - це кросворд. Робота письменника полягає в тому, щоб знаходити правильні слова і ставити їх на правильні місця, більше нічого... Чувак займається тим самим, що і я, тільки в нього виходить кросворд, а в мене - вірші" (Ю.Іздрик).

# data[].attributes.subject
"Кожен вірш - це кросворд. Робота письменника полягає в тому, щоб знаходити правильні слова і ставити їх на правильні місця, більше нічого... Чувак займається тим самим, що і я, тільки в нього виходить кросворд, а в мене - вірші" (Ю.Іздрик).

# data[].attributes.headline
і коли вже довкола пахне війною і вже розгораються перші битви говори зі мною говори зі мною бо словом також можна любити

# data[].attributes.subject
і коли вже довкола пахне війною і вже розгораються перші битви говори зі мною говори зі мною бо словом також можна любити

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська поезія!

# data[].attributes.attachment_link.title
Молитва!!!!! Юрій Іздрик

# data[].attributes.headline
за що не візьмешся – вузлів плутанина заплетені сіті пропущені петлі між схрещених нитей прошито людину недбалою стьожкою гладдю чи хрестиком стежки ніби стяжки затягнуті туго у мережу що межує з мереживом..

# data[].attributes.subject
за що не візьмешся – вузлів плутанина заплетені сіті пропущені петлі між схрещених нитей прошито людину недбалою стьожкою гладдю чи хрестиком стежки ніби стяжки затягнуті туго у мережу що межує з мереживом..

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вітер з України. Аудіожурнал: поезія та проза

# data[].attributes.attachment_link.title
Вишиванка. Юрій Іздрик #віршіукраїнською

# data[].attributes.attachment_link.title
Візуалізація до вірша «Вишиванка» Ю. Іздрика

# data[].attributes.headline
"...Мені лестить як авторці, що мене читають від школярів і... не знаю, до скількох років. Але я ніколи не почуваюся досконалою і майже з жахом чекаю на відгуки - не літературних критиків, а читачів" (М.Матіос).

# data[].attributes.subject
"...Мені лестить як авторці, що мене читають від школярів і... не знаю, до скількох років. Але я ніколи не почуваюся досконалою і майже з жахом чекаю на відгуки - не літературних критиків, а читачів" (М.Матіос).

# data[].attributes.headline
Триєдина перспектива (образ сучасної жінки)    Ридай, зализувачко ран Відредагованої драми: То чоловічий хист – аркан. Ти ж затесалась між аркани. А там – суцільний плебісцит. Морозно, як у лютім січні. І непомірний апетит, І ритуали чоловічі.     

# data[].attributes.subject
Триєдина перспектива (образ сучасної жінки)    Ридай, зализувачко ран Відредагованої драми: То чоловічий хист – аркан. Ти ж затесалась між аркани. А там – суцільний плебісцит. Морозно, як у лютім січні. І непомірний апетит, І ритуали чоловічі.     

# data[].attributes.headline
На плече твоє обіпруся — Нетерплячу згашу свічу. Розумію тебе. Й корюся. І мовчу. І мовчу. Мовчу.

# data[].attributes.subject
На плече твоє обіпруся — Нетерплячу згашу свічу. Розумію тебе. Й корюся. І мовчу. І мовчу. Мовчу.

# data[].attributes.headline
"Мене сформувала класична література. Шевченко, Гоголь, ті автори, яких ми читаємо у дитинстві" (С.Жадан).

# data[].attributes.subject
"Мене сформувала класична література. Шевченко, Гоголь, ті автори, яких ми читаємо у дитинстві" (С.Жадан).

# data[].attributes.attachment_link.title
Музика, очерет - Сергій Жадан, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Музика, очерет" (автор: Жадан Сергій Вікторович). Читати повністю електронну книгу Сергій Жадан - Музика, очерет онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Смерть моряка річкового флоту
схована в прибережній глині,
доки він робить свою роботу,
доки мусони стоять в долині.

Стишені баржі, рухливі шхуни,
що пропливають за течією,
торкають хребта його басові струни,
говорять: вона не буде твоєю,

вона, ця жінка, зі сріблом у горлі,
із серцем зі слонової кістки,
настоюється на своєму горі,
не дочекавшись від тебе звістки,

кинула все, що тримала досі,
ховає дощі глибоко в тілі.
Чуєш, за міддю в її волоссі
плачуть риболовецькі артілі?

Тому пливи собі повз пороги,
повз мерехкі електричні турбіни,
подалі від своєї тривоги,
подалі від цієї країни.

На золоті вогні малярії,
на стомлений голос діви Марії,
на обважнілі одеські тумани,
на теплі від мулу і жиру лимани.

На скумбрії плавники пурпурові,
на рвані потоки нічного вітру,
на вірну смерть
від чорної крові,
чорної крові,
технічного спирту.

Тоді проситимеш трохи ласки,
щоби було не надто жорстоко,
щоб не забули тобі покласти
по срібній монеті
на кожне око.

Потім пітьма набіжить звідусюди.
Потім зірки перестануть снитись.
А потім і серце змушене буде
спинитись.

# data[].attributes.attachment_link.title
Смерть моряка річкового флоту - Сергій Жадан, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Смерть моряка річкового флоту схована в прибережній глині, доки він робить свою роботу, доки мусони стоять в долині. Стишені баржі, рухливі шхуни, що пропливають за течією, торкають хребта його басові струни, говорять: вона не буде твоєю, вона, ця жінка, зі сріблом у горлі, із серцем зі слонової кістки, настоюється на своєму горі, не дочекавшись від тебе звістки, кинула все, що тримала досі, ховає дощі глибоко в тілі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українське Слово

# data[].attributes.attachment_link.title
🔥"Я вб'ю всіх старих поетів..." Сергій Жадан. Вірші. Читає автор.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Назва: Ворошиловград
Автор: Сергій Жадан
Объем: 360 стр.
Возрастное ограничение: 18+
ISBN: 978-966-14-9975-0, 978-966-14-9971-2, 978-966-14-9974-3, 978-966-14-8785-6
Жанри: Українська проза, Сучасна українська література.

Читать онлайн Скачати книгу

Про книгу

Якось ти дізнаєшся, що твій брат зник у невідомому напрямку десь, приятелі займаються фінансовими аферами, а бізнес намагаються перекупити представники незрозумілих структур. Реальність виявляється хисткою та зникомою, життя робить крок убік, і ти несподівано опиняєшся поміж своїм минулим, де на тебе чекають друзі, й майбутнім, де на тебе чекають вороги.
"Ворошиловград" - роман жорсткий, меланхолійний та реалістичний. Наскільки взагалі реалістичним може бути соцреалізм.

На нашому літературному сайті books2you Ви можете читати онлайн та скачати (завантажити) безкоштовно книгу "Ворошиловград" Сергій Жадан у відповідному форматі: pdf, fb2, txt, rtf на телефон, андроїд, айфон, ipad без реєстрації та sms (смс). Книга - найкращий вчитель, друг та компаньйон.

Скачати безкоштовно книгу українською "Ворошиловград" Сергій Жадан

Читати онлайн книгу українською "Ворошиловград" Сергій Жадан

# data[].attributes.attachment_link.title
"Ворошиловград" Сергій Жадан, читати онлайн українською та скачати книгу безкоштовно в fb2, epub, rtf, txt, mobi, pdf

# data[].attributes.attachment_link.description
Назва: Ворошиловград Автор: Сергій Жадан Объем: 360 стр. Возрастное ограничение: 18+ ISBN: 978-966-14-9975-0, 978-966-14-9971-2, 978-966-14-9974-3, 978-966-14-8785-6 Жанри: Українська проза, Сучасна українська література. Читать онлайн Скачати книгу Якось ти дізнаєшся, що твій брат зник у невідомому напрямку десь, приятелі займаються фінансовими аферами, а бізнес намагаються перекупити представники незрозумілих структур.

# data[].attributes.headline
Москалець – цей «чернець чайної троянди», як його влучно на­звала одна рецензентка.

# data[].attributes.subject
Москалець – цей «чернець чайної троянди», як його влучно на­звала одна рецензентка.

# data[].attributes.headline
Моя кохана спить, а за вікном Сади стоять, облиті молоком, І губи її ніжні, навісні, До себе усміхаються вві сні. А ніч тече прозора і легка, Ледь світиться у темряві рука, На голому смаглявому плечі Слід кольору багряної парчі. 

# data[].attributes.subject
Моя кохана спить, а за вікном Сади стоять, облиті молоком, І губи її ніжні, навісні, До себе усміхаються вві сні. А ніч тече прозора і легка, Ледь світиться у темряві рука, На голому смаглявому плечі Слід кольору багряної парчі. 

# data[].attributes.headline
А вона, а вона сидітиме сумна. Буде пити, не п'яніти від дешевого вина. Я співатиму для неї, аж бринітиме кришталь. Та хіба зуміє голос подолати цю печаль...

# data[].attributes.subject
А вона, а вона сидітиме сумна. Буде пити, не п'яніти від дешевого вина. Я співатиму для неї, аж бринітиме кришталь. Та хіба зуміє голос подолати цю печаль...

# data[].attributes.headline
Так у світі повелося: Я люблю її волосся, Я люблю її тонкі вуста.Та невдовзі прийде осінь, Ми усі розбіжимося По русифікованих містах. Лиш вона, лиш вона Сидітиме сумна, Буде пити, не п’яніти від дешевого вина.

# data[].attributes.subject
Так у світі повелося: Я люблю її волосся, Я люблю її тонкі вуста.Та невдовзі прийде осінь, Ми усі розбіжимося По русифікованих містах. Лиш вона, лиш вона Сидітиме сумна, Буде пити, не п’яніти від дешевого вина.

# data[].attributes.headline
 "Плач Єремії" ( пісня "Вона")

# data[].attributes.subject
 "Плач Єремії" ( пісня "Вона")

# data[].attributes.attachment_caption
Марія Матіос - Майже ніколи не навпаки (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Марія Матіос

Майже ніколи не навпаки

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

НОВЕЛА ПЕРША. ЧОТИРИ - ЯК РІДНІ - БРАТИ

У селі Тисова Рівня живе родина Чев'юків. Якоїсь ночі Кирило - батько сімейства, розмовляє зі своєю дружиною Василиною про те, що їхня невістка Одокія (по-домашньому Доця) потребує допомоги. Вона вагітна вчетверте і просто тліє на очах. Кирило переживав, що коли невістка помре, Павлові треба буде женитися, а він уже з трьома дітьми. Кому чужі діти в голові?

Василина після цієї розмови не могла заснути. Свекруха не дуже святкувала першу невістку через тверду, мов камінь, любов до Доці свого найстаршого й найдобрішого сина Павла. Самій Василині хотілося любові від чоловіка, але раптова хвороба підтяла Кирилові чоловічу силу, так, ніби її й не мав ніколи. Кириловий тато став батьком у 75 років, а тут... Ото й злоститься потайки Василина на невістку мало не з першої днини, бо невістка має з Павлом те, що свекруха давно забула. Та кому про це скажеш?!

Отож Василина пішла по ворожках і знахарях, як наказав їй Кирило. Проте ні знахарство, ні служби Божі не помагали невістці. Доця гасла на очах, лише живіт ріс. Свекруха боялася, щоб не вродилася каліка.

Якось Кирило наказав Василині скликати усіх дітей. Василина беззвучно заплакала, бо Дмитрика покликати не могла: він помер. Три Чев'юкові сини - Павло, Андрій та Оксентій - однакові, як три краплі води, зібралися в батька. Усі помолилися за душу Дмитрика, і тоді батько почав ділити синам землю.

...Про Дмитрика після його страшної смерті в хаті Чев'юків не говорили. Хлопець помер, не маючи й двадцяти років. Кирило віддав би маєток, аби лише дізнатися ім'я нелюда, який упокоїв його невинну дитину.

"У світі завжди одні люди вбивають інших людей, а якісь інші люди в цей самий час - люблять іще інших. А ще інші - ненавидять тих, хто любить. І не можуть собі дати ради ні перші, ні другі. Ні з любов'ю. Ні з ненавистю. І майже ніколи не є навпаки".

...Коли Іван Варварчук пішов воювати за Франца-Йосифа, його молода дружина Петруня залишилася сама з великим господарством. Не справляючись, попросила допомоги у сусідів Чев'юків. Вони Петруню пожаліли, бо і їх найстарший син Павло теж стояв за Цісаря на фронті. Договір між Кирилом і Петрунею склали простий: наймолодший син Дмитрик доглядає Варварчукову худобу, а за те Чев'юки візьмуть собі сінокіс, два тури отави і дві копи кукурудзів.

Тихий і робітний Дмитрик, з якого ніколи не чути було зайвого слова, зранку до вечора працював у Петруні. Одного осіннього полудня молода ґаздинька полізла на горище стайні по сінце для теляток. А Дмитрик, що поїв із цебра корову, подивився догори, при тому не встигнувши заплющити невинні, але видющі очі не займаного ще парубка... Двоє людей, іще вчора чужі, а сьогодні - збожеволілі від наглого пожару в крові, легко й бездумно позбулися своїх голів. Якось коханців побачив Андрій Чев'юк - брат Дмитрика.

Коли Іван Варварчук навесні вернувся з війни, Андрій ніби випадково перестрів його і все розповів. Вдома Іван Петруню не бив і чекав, поки не переконався, що черево її порожнє. З Кирилом Чев'юком Іван випив добрий могорич за поміч і подарував австрійський бінокль.

А на літнього Йвана Купала Варварчук запросив двох Чев'юків - Андрія й Дмитрика - та ще свого товариша з війни Григорія Кейвана на храмове свято. Свята в хаті не було. Петруня з опущеними долу очима крутилася між піччю й столом кволо, ходила, ніби приморена. Дмитрик мовчки дивився як не на Андрія, то на Петруню. Потім Андрій вийшов з хати і став на хвіртці за сторожа. Іван замкнув хату з середини. Далі мовчки прив'язав зів'ялу Петруню догори руками до жердки, забив квачем рот. Дмитрикові скрутили руки й ноги, уклали на дошки і зверху теж поклали дві найширші, але найтонші дошки. Іван і Григорій роззулися і почали місити ногами бідного Дмитрика, поки не почули, що кістки вже не хрускають, а хлопець навіть і не харчить. А вночі відвезли кіньми в кінець села, коло млина.

Дмитрика знайшов... Андрій і доніс на руках, безпам'ятного, під батькову хату. Але відбиті печінки й груди найменший Чев'юк відхаркував не в тата-мами, а на печі в старшого брата Павла. А Доцька дві осені й зими лікувала Дмитрика. Він ніколи не говорив про свою пригоду ні татові, ні мамі, ні Павлові, який хотів дотримати брата до смерті. Дмитрик лиш кивав головою та ворушив жовтими пальцями. Він цілими днями не спускав очей із дверей, ніби чекав звідти свого спасіння. Бувало, хотів говорити. Вечорами з Павлом. Удень - із Доцькою. А іншим разом тижнями мовчав. А коли приходив Андрій, Дмитрик щоразу, як би йому не було тяжко, всім тілом, а коли лише головою відвертався до стіни. Доцька помітила, що брати між собою за два роки не промовили й слова.

Та одного разу, коли Андрій прийшов, Дмитрик не зміг відвернути голову. І Доцька зрозуміла, що хлопець помирає. Як тільки Андрій пішов, вона закрила полотном вікна, вигнала дітей надвір, замкнулася зсередини, напарила отави й жмутиком молодої вовни почала обмивати зболіле Дмитрикове тіло. Хлопець плакав. Жінці уже вчувався запах смерті. Вона не соромилася Дмитрикового голого тіла, обмила його теплою рум'янковою водою, не перестаючи гладити зморщену шкіру. Дмитрик признався їй, що вмирає через Петруню, бо любився з нею, поки Іван був на войні. А Досі радив стерегтися Андрія, бо той перестрівав колись Петруню: і за дівки, і коли Іван на війну пішов. А Петруня дала Андрієві межи очі. Дмитрикові жаль було, що Грицько Кейван - його хресний батько, бив його тоді. Дмитрик просив Доську нікому не говорити про це, хай люди думають, що він впав з млина.

...Кирило розказував свій заповіт. Його з Василиною мали дотримувати до смерті Павло з Одокією. Хату, п'ять фальчів поля на Лугах і три фальчі пасовиська в Ямі Кирило заповів Павлові. Три фальчі лісу на Посічі і полонину в Кісному, що мали відійти Дмитрикові після женіння, Кирило віддав Андрієві. "Дмитрик з того світа буде просити Бога за тебе, Андрію..." - повторив два рази Кирило. А Оксентію Кирило давав поки ще дві пари волів, троє коней і літню стайню на Випчині. Батько просив Оксентія приборкати жінку Єлену, що волочилася з іншими чоловіками, і просив подарувати йому онуків. Кирило дав кожному сину документ, посвідчений нотарем у Вижниці. По поведінці Андрія і Оксентія було видно, що їм мало того, що дав батько.

...Відколи не стало Дмитрика, Доці роками, з ночі в ніч, снився вогонь. Вона відбивалася від пожару, але не плакала і не кричала. Якось прокинулася через цей сон. Під боком рівно дихав нароблений за день Павло. А крізь відхилені двері із сусідньої кімнати посопували діти. Доцьки пішла випити води і у вікні побачила Дмитрика. Його моторошна тінь чомусь тягла руки в бік батькової хати. Старі Чев'юки жили через дорогу від Павла. І Доця побачила, як з свекрової хати скотився вогонь під Дмитрикові ноги. Дмитрик стає білий, вогнистий. Він звів руки до неба. Доця почала молитися. Дмитрик не зникав, він кликав на допомогу. Хата горіла, але з неї вибігли радісні Андрій з Оксентієм... На ранок Доці приснилася риба. Вона знала, що риба жінці в сні - до дитинки. Але четверта за рахунком її тяж була христовою мукою: крім води і яблук, Доцька не могла їсти нічого. Її млоїло, навіть коли дивилася на людей.

...Василина пішла до ворожки, коли надворі було ще темно, щоб ніхто не перейшов дорогу. Не боялася зустріти лиш Мариньку-богодуху, бо то свята душа. Два рази вмирала на рівному місці - а Бог не захотів її душу взяти до себе. Ходила Маринька по світу зі складеними до молитви долонями, нікому жити не заважала. Так і до сивого волосу доходилася. Богодухою звалася, бо Богові душа її поки що не угодна. Але на перехід Маринька була добра.

Василину перестріла Крива Качка. А це було погано, треба було вертатися назад. В селі знали: від народження кривонога Василина, якій, не криючись, призвішкувалися Кривою Качкою, володіє чимось більшим, ніж простим ворожбитством. Ото й намагалися на язик, а тим паче на очі їй не втрапляти. Качка сказала Василині: "Коло вашої хати вже крутиться вогонь?! Не будьте такі безпечні. То байка, що ви великі багачі! Але ні один багач Бога за бороду ще не тримав". Роздратована Чев'ючка повернулася додому. А Доцька того дня почула в череві перший поштовх дитинки. І їй нарешті відпустило. Без ворожки.

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

...У четвер зранку Кирило наказав Василині "ладувати бебеха", бо рушав з синами на полювання. Родина Чев'юків завжди мала м'ясо. І коли жінки в селі відмовляли своїх чоловіків від полювання, Чев'ючка не перечила. Вона любила ходити по шкурах диких кабанів, любила дивитися на здобич на возі. Батько Кирила, Ананій Чев'юк, теж був граним мисливцем. Сам Франц-Фердинанд допитувався у Василининого свекра, як він ходить на ведмедя і лишається живим. Мисливська хіть від діда й батька передалася й Андрієві. Павло ж з Оксентієм до полювання були байдужі. Але на перший клич батька всі четверо чоловіків їхали в довколишні гори-доли, щоб вернутися домів утомленими й ситими.

А Василині що? Василині добре. Ще коли б у неї такі невістки були, як сини її солодкі! А то ж не невістки - а холєра знає, що за насіння! Доцьку ненавиділа, бо Павло її любив, і дітей плодили забагато. А відтоді, як Доцька обходила Дмитрика, наче рідного, дужче не злюбила старшу невістку. Оксентієва Єлена ще більше жару свекрусі за душу засипала. Невістка кидала часто чоловіка і валандалася з чоловіками, доки не виловить її Оксентій десь у корчмі чи в такої самої, як вона. Щоправда, видно, всідається в жилах на дно і Єленина кров, бо ондечки за два роки вчинила Оксентієві троє дітей нарешті. А про Андрійчикову молодицю ненавиділа Василина тому, що Настуня була бідна. Але Василина таки вмовила Кирила відписати Андрійчикові те майно, що мало належати Дмитрикові. Андрій був материн улюбленець. І тепер Василині було шкода, що Настуня тепер обходить та облюбовує Андрійчика замість мами.

Кирило збирався на оленів разом з Андрієм і Німим. Німим був Олекса Говдя, який вернувся з цісарської війни німим.

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Матіос - Майже ніколине навпаки (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Марія Матіос Майже ніколи не навпаки Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець. Авторські права на переказ належать Укрлібу НОВЕЛА ПЕРША. ЧОТИРИ - ЯК РІДНІ - БРАТИ У селі Тисова Рівня живе родина Чев'юків. Якоїсь ночі Кирило - батько сімейства, розмовляє зі своєю дружиною Василиною про те, що їхня невістка Одокія (по-домашньому Доця) потребує допомоги.

# data[].attributes.headline
Презентація "Майже ніколи не навпаки"

# data[].attributes.subject
Презентація "Майже ніколи не навпаки"

# data[].attributes.headline
"У когось є наукове мислення, в когось - логічне, у мене, для прикладу, міфілогічне мислення. Намагаюсь здобути знання, досвід заради того, щоб змінити ними світ. Але не дозволяю, аби світ мене змінював. Я - в опозиції до нього" (Г.Пагутяк).

# data[].attributes.subject
"У когось є наукове мислення, в когось - логічне, у мене, для прикладу, міфілогічне мислення. Намагаюсь здобути знання, досвід заради того, щоб змінити ними світ. Але не дозволяю, аби світ мене змінював. Я - в опозиції до нього" (Г.Пагутяк).

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корисні поради від Ольги

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман-феєрія "Зачаровані музиканти" Галини Пагутяк (коротко)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Рік написання - 2010

Жанр - роман-феєрія

Головні події відбуваються в XVI столітті в містечку Журавні, яке знаходиться Дністра; правдоподібну щоденність давніх часів тісно переплетено з фантастикою, фольклор з міфологією. Здається, розповідь у романі стосується лише вигаданих персонажів, однак для самої авторки це не так: вона наголосила, що в основу твору покладено справжній родинний переказ.

Минув тиждень від заручин Матвія з панною Теклею Ліською. Весілля мало відбутися після того, як він закінчить навчання у Замойській академії, звідки батько забрав його задля такої оказії, як заручини. Панну Ліську, свою наречену, побачив лише на заручинах. Почуттів до неї він не мав, але і противися волі батька не хотів, адже два шляхетські доми вирішили поєднатись задля миру та благополуччя.

Одного вечора Матвій пішов з пастухами до річки. Всі пастухи заснули, а Матвій почув надприродну музику, зачарованих музикантів, на неймовірно гарних конях та панну з жовтим волоссям.

Спочатку вчулася незвичайна музика, що немов ранила серце, а потім з'явились і самі виконавці дивної музики: "Вони пропливали над Матвієм, награючи музику, ні веселу, ні сумну, а якусь наче нелюдську, а за ними проліг шмат чорної безодні, а далі з тієї безодні виринув ще кращий кінь, а на ньому пані з огняним волоссям, в пишній сукні, поверх якої здіймався під вітром зелений плащ. Вона обернула до Матвія сліпуче біле лице і вдарила його поглядом просто в саме серце".

Тобто головному героєві Матвієві Домницькому все ж випало на власні очі побачити зачарованих музикантів, і це докорінно змінило його життя.

Після цієї загадкової зустрічі на грудях Матвія біля серця лишилась рана, і саме життя хлопця немов перевернулось - заручини розірвав та й зник, полишивши батьківський дім. Відтоді його шлях - блукання в пошуках побаченої дивної панни, а фактично - поступовий вихід поза межі людського світу ("Час і світ, у якому жив Матвій, були переповнені видіннями, які ставали цілком реальними...".

А далі з'ясовується, що Матвій став жертвою родового прокляття, накладеного ще на його діда, який рятується від цього в далекому монастирі. Через прокляття загадково йде з життя і батько Матвія - шанований шляхтич Олександер Домницький. Усі чоловіки з цього роду мають однакову рану на грудях, а ще й тугу та біль у душі.

У романі дуже багато зеленого кольору, всюди просто буяє жива природа, населена різними духами. Серед них - Ті, що літають у повітрі, хатники (домовики), лісовики, нарешті, князь і княгиня таємничого світу, у якому замість людських звичаїв і законів панує прадавня магія.

"Зачаровані музиканти" немов перебувають на межі історичного роману й фентезі: побутові реалії минулого поєднують з авторським магічним перетворенням світу.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Зачаровані музиканти" Аналіз - Галина Пагутяк

# data[].attributes.attachment_link.description
Рік написання - 2010 Жанр - роман-феєрія Головні події відбуваються в XVI столітті в містечку Журавні, яке знаходиться Дністра; правдоподібну щоденність давніх часів тісно переплетено з фантастикою, фольклор з міфологією. Здається, розповідь у романі стосується лише вигаданих персонажів, однак для самої авторки це не так: вона наголосила, що в основу твору покладено справжній родинний переказ.

# data[].attributes.headline
"Кожного разу, починаючи книгу, до кінця я навіть не знаю, чим вона закінчиться. Чесне слово! Я живу серед своїх героїв, вони ведуть мене за собою та щоразу чогось вчать" (М. Дочинець).

# data[].attributes.subject
"Кожного разу, починаючи книгу, до кінця я навіть не знаю, чим вона закінчиться. Чесне слово! Я живу серед своїх героїв, вони ведуть мене за собою та щоразу чогось вчать" (М. Дочинець).

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корисні поради від Ольги

# data[].attributes.attachment_link.title
Коротко про роман "Криничар" Мирослава Дочинця

# data[].attributes.headline
"Написання книги - це вихід за межі горизонтів свого актуального знання... Ніяка наркота не зрівняється з кайфом від писання книжки" (О.Забужко).

# data[].attributes.subject
"Написання книги - це вихід за межі горизонтів свого актуального знання... Ніяка наркота не зрівняється з кайфом від писання книжки" (О.Забужко).

# data[].attributes.headline
ПОПЕЛЮШКА                                                                  І тільки в роті присмак гіркоти…Самітнице, трагічне оленятко, ну що із того, що зуміла ти з трьох шитих сріблом шкур щасливо облиняти —як з линовища, вислизнуть з шовків, нагрітих пахом орхідей і поту по тому вальсі, де — усі замки здавалися розбиті! — що, як потім... 

# data[].attributes.subject
ПОПЕЛЮШКА                                                                  І тільки в роті присмак гіркоти…Самітнице, трагічне оленятко, ну що із того, що зуміла ти з трьох шитих сріблом шкур щасливо облиняти —як з линовища, вислизнуть з шовків, нагрітих пахом орхідей і поту по тому вальсі, де — усі замки здавалися розбиті! — що, як потім... 

# data[].attributes.headline
Лиш ти ні пари не пророниш з губ, мов їх мороз навіки забужавив. Газетний репортаж про принців шлюб з принцесою сусідньої держави вжиєш на пасмуги — поклеїти вікно проти зими. Тобі, либонь, не банно. Бо в принципі — хіба не все одно, хто то була ота музейна панна?..І хеппі-енд, і сажа, і кагла, і витяжка пічна, і леп придворних звичок…Простіть мені. Робила — що могла. Один був гріх — згубила черевичок.

# data[].attributes.subject
Лиш ти ні пари не пророниш з губ, мов їх мороз навіки забужавив. Газетний репортаж про принців шлюб з принцесою сусідньої держави вжиєш на пасмуги — поклеїти вікно проти зими. Тобі, либонь, не банно. Бо в принципі — хіба не все одно, хто то була ота музейна панна?..І хеппі-енд, і сажа, і кагла, і витяжка пічна, і леп придворних звичок…Простіть мені. Робила — що могла. Один був гріх — згубила черевичок.

# data[].attributes.body
"Мене вразив вірш Оксани Збужко “Попелюшка”.Це нова інтерпретація добре відомої казки,що викриває зовсім нові проблеми.Переосмислює роль жінки, відображаючи її як самостійну особистість, яка прагне до самореалізації та незалежності. Твір викликає глибокі роздуми про гендерні стереотипи, суспільні обмеження та інші актуальні проблеми" (Рожкова Юлія).

# data[].attributes.attachment_link.title
Оксана Забужко, "Попелюшка"/Ігор Прокопюк

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дівчинка народилася з місяцем на лобі - невеликою багряною міткою-серпиком. Мати переживала, що то за знак, хотіла вірити, що на добре, на якусь особливу долю. Вечорами розчісувала доньку, розказувала казки про дівчину-золотоволоску, про Ганну-панну. Ганна росла гордою, розумною не по літах, а сільські кумасі тільки дивувалися. Не знали, яка гризота матері Марії - адже вона вийшла за свого чоловіка Василя з досади.

Коли її прийшли сватати, батько не дозволив віддатися за любого, але далекого й непевного чоловіка. Тоді вона дала згоду першим, які прийшли, сватам. Незабаром батько помер і часто приходив до дочки у снах.

Друга дочка, Оленка, народилася кволенькою, плаксивою. Батько за нею упадав, панькався понад міру, захищав від матері, навіть на роботу брав, вставав уночі до малої, співав пісню. Ця пісня так вразила Ганнусю, що вона з ревнощів відлупцювала Оленку й добряче дістала за це від матері.

Сестри щодалі все більше не любили одна одну. Мала намагалася весь час вивести із себе Ганнусю, дратувала її, старша сестра била молодшу.

Батько, ніби відчуваючи за собою якусь вину, привіз Ганнусі з ярмарку багато шовкових стрічок, а Оленці - тільки горіхів та родзинок. Якось, дивлячись на місяць, Ганнуся спитала батька про плями на ньому. І той розповів про Каїна та Авеля. У дівчини залишилося лише одне питання: чому Бог прийняв жертву Авеля і не прийняв Каїнової, чому одного брата полюбив більше, адже вони обоє добре працювали.

Якось до них завітала циганка і сказала, що Ганнусі краще б піти в монастир, бо не будуть батьки нею тішитися. А от про молодшу подбають і так. Марія здивувалася і стривожилася, але, звичайно ж, відмовилася.

Ганна стала вже дівчиною, і про неї розпитували матері сільських парубків. Декотрі й сватів уже засилали, але отримали чемну відмову - мала ще. Мати більше вболівала за Ганну, а батько - за Оленку, то й приліпилося - дідова дочка й бабина дочка.

Ганна могла визначати, де є вода, щоб копати криницю. Це виявилося випадково, і з тих пір її запрошували в усі навколишні села. Мала вже й свій заробіток. Якось на ярмарку, побачивши отамана чумаків, спитала у матері, що то за біла пані поряд із ним сидить. Мати, звичайно, нікого не побачила. Потім виявилося, що ті чумаки завезли чуму.

Оленка вилюднилася, зробилася славним дівчам. Найбільше любила прясти. Але продовжувала робити сестрі різні капості. Ганнусі не хотілося й бути в хаті.

Через хатні заколоти Ганна переставала чути воду. Якось замість води показала на вбитого й закопаного чоловіка, вказала й на вбивцю.

Дівувати сестри почали майже одночасно. Батькам довелося справити їм чимало одягу, хоч Ганна й сама вже заробляла, але не вважала це серйозним, не дорікала сестрі, що й та користується її працею.

Ганнусю в гурті обирали на Лелю й на "тополю", вона була в усьому найгарнішою. Тому інші трималися якось осторонь, не вважали за свою, і це засмучувало дівчину.

Якось Ганнусю помітив найкращий та найбагатший хлопець на селі Дмитро Маркіянів. Найняв для неї музики, сказав, щоб вийшла увечері на леваду. Вона відмовилася. Усі вже вважали їх гарною парою, навіть не думали, що дівчина буде проти. Дмитро не любив, щоб було не по його, підстеріг Ганну і ледь не взяв силою. Вона вкусила його і втекла.

Непомітно розквітла й Оленка. Коли восени прийшли свати, Ганнуся не одразу й зрозуміла, що Дмитро сватає не її, а молодшу сестру.

Це був сором. У душі Ганни застигла образа, потім усе гостріше їй хотілося помститися. Якось, повертаючись додому, знайшла красивий чоловічий пояс. Узяла додому, поклала під подушку. Уночі якийсь приємний чоловічий голос сказав, щоб повернула пояс, а як не оддасть, то мусить стати його дружиною. Вирішила, що то і є її доля.

Щоночі дивний чоловік був із нею, а на ранок відлітав через комин, як дим. Ганнуся змарніла, тільки й ждала ночей. А ще мріяла про помсту Оленці. Адже незабаром - її весілля, і вони, мабуть, разом із Дмитром задумали її так покарати.

У неділю Ганна взяла ніж і запропонувала Оленці піти до лісу прогулятися. Та погодилася, і Ганна її там зарізала. Повернулася надвечір сама не своя, на питання, де сестра, говорила, що не знає. Чоловіки шукали Оленку в лісі, але так і не знайшли.

Ганна збожеволіла, лежала мовчки на печі вагітна. Одного разу селом проходила чумацька валка. До Василя й Марії попросилися переночувати кілька. Стали розмовляти. Молодий чумак вийняв сопілку, вирізану з калини біля села, а та заспівала Оленчиним голосом. Ганнуся скочила з печі й зареготалася, сказала, що справдилося все. Зрозуміли, хто вбивця, послали по сторожу. Поки прийшли, а в хаті нікого не виявилося, тільки на полу слід смоляний залишився.

Критика, коментарі до твору, пояснення (стисло):

На матеріалі усної народної творчості та біблійної легенди письменниця створила оновлений міф про двох сестер, у якому розглядає вічні філософські категорії життя і смерті, добра і зла, любові й ненависті. Важливими моментами у творі є проблема батьківського виховання, поняття про щастя "на зло", стосунків у родині, врешті-решт, вибору людини, пошуку нею істини.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оксана Забужко - Казка про калинову сопілку (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Дівчинка народилася з місяцем на лобі - невеликою багряною міткою-серпиком. Мати переживала, що то за знак, хотіла вірити, що на добре, на якусь особливу долю. Вечорами розчісувала доньку, розказувала казки про дівчину-золотоволоску, про Ганну-панну. Ганна росла гордою, розумною не по літах, а сільські кумасі тільки дивувалися.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оксана Забужко "Казка про калинову сопілку" аналіз допоможе визначити, яка тема, ідея, жанр та скласти літературний паспорт твору.

"Казка про калинову сопілку" аналіз

Рік написання - 2000 (дата першої публікації)

Жанр - казка-повість

Тема "Казка про калинову сопілку" - це сумна розповідь про двобій Добра і Зла, про велику трагедію українського роду.

Ідея - пересторога людям у виборі Добра чи Зла, у дотриманні цінностей християнської моралі.
Головні герої:

Сестри Ганнуся й Оленка

батько й мати

Дмитро Марчишин

"Казка про калинову сопілку" сюжет

Основою повісті є розповідь про старовинну українську трагедію роду, про Добро і Зло. Основою твору є й біблійний сюжет про Авеля та Каїна і народні казки й балади про калинову сопілку, і вірш Ліни Костенко "Калинова сопілка", і літературна казка Б.Грінченка, Л.Шияна та ін.

Експозиція: у сім'ї Василя та Марії народилася дівчинка з місяцем на лобі: Ганна - панна. Матір бажає щастя доньці, бо самавийшла заміж за свого Василя "на зло" своєму батькові, який не погодився віддати її заміж за коханого.

Зав'язка: народження другої дівчинки-мізиночки, яку назвали Оленкою. Василь тішився та грався лише з Оленкою, а Марія пишалася своєю Ганною, навіть люди казали: "Дідова дочка й бабина дочка".

Розвиток дії: дівчатка дорослішають і ворожнеча між ними зростає. Ганна-панна заздрила Оленці, особливе загострення стало відчутним після сватання Дмитра до Оленки.

Кульмінація: настаєнеділя - останній день дівування Оленки. Заздрість не дає спокою Ганні, тому вона кличе сестру до лісу та вбиває її ножем.

Ретардація - (уповільнення) - це ті епізоди епічного твору, в яких автор свідомо моделює затримання в розвитку тих процесів, які набували значної гостроти.

Ретардація: по селу розходяться чутки про зникнення Олени. Минув час, у селі стали забувати про дочку діда. Аж тут прийшла чумацька валка, і розповів один чумак про сопілку, що вирізав з калини у лісі. Колихлопець притис сопілку до губ, то вона жалібним голосом повідомила про страшний злочин Ганни.

Розв'язка: Ганна посміхаючись зізнається у скоєному. Коли послали по залогу, щоб взяти дівчину в бійницю та закувати в пута, тов хаті не було нікого, лише на підлозі лишивсяслід, ніби смоляним віхтем черкнуло. Зникла бабина дочка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оксана Забужко "Казка про калинову сопілку" аналіз - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Оксана Забужко "Казка про калинову сопілку" аналіз допоможе визначити, яка тема, ідея, жанр та скласти літературний паспорт твору. Рік написання - 2000 (дата першої публікації) Жанр - казка-повість Тема "Казка про калинову сопілку" - це сумна розповідь про двобій Добра і Зла, про велику трагедію українського роду.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Івано-Франківський медичний фаховий коледж

# data[].attributes.attachment_link.title
О. Забужко "Рядок з автобіографії"

# data[].attributes.headline
"Розумієте, коли пишу, я себе не стримую ні в чому. Не раз кажу і юним літераторам: пишіть відверто і не соромтеся нічого" (Ю.Винничук).

# data[].attributes.subject
"Розумієте, коли пишу, я себе не стримую ні в чому. Не раз кажу і юним літераторам: пишіть відверто і не соромтеся нічого" (Ю.Винничук).

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до книги "Місце для дракона" Ю.Винничук

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оля Безлєпкіна

# data[].attributes.attachment_link.title
Аудіокнига " Місце для дракона" скорочено Юрій Винничук

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Місце для дракона" аналіз твору Виничука допоможе визначити, яка тема, ідея, жанр, головні герої, сюжет, проблематика та скласти літературний паспорт.

"Місце для дракона" аналіз (паспорт твору)

Рік написання - 1990

Жанр - повість-казка (у творі багато вигадки, але події відбуваються протягом тривалого часу)

Тема - розповідь про незвичайного дракона Грицька, який мріє не руйнувати та нищити, а творити та милуватися красою світу.

Головна думка - " Якщо зла не буде, то звідки добро пізнаєш?"

Ідея - звеличення благородства, самопожертви, людяності, які перемагають зраду, жорстокі закони і підступність.

Проблематика:

добро і зло

вірність і зрада

доцільність самопожертви

проблема вибору

Головні герої "Місце для дракона":

дракон Грицько (добрий, пише вірші, не хоче робити людям зла)

Пустельник (навчає грамоті, хоч і намагається врятувати Грицька, але з острахом, йому це не вдається)

князь (мріє, щоб Грицька вбив лицар )

князівна Настасія

лицар Лаврін

Місце: Галичина

Час: Середньовіччя

У книзі Юрія Винничука "Місце для дракона" все перевертається з ніг на голову: дракон зовсім не лютий і кровожерливий хижак, що поїдає пишних молодиць, а добрий травоїдний мрійник та романтик. Тішиться метеликам, пише вірші та читає Біблію. Біля його печери замість людських останків милують око доглянуті клумбочки мальв, а своє полум'яне дихання він спрямовує тільки вгору - щоб не нищити природу. А найцікавіше, що дракон, він же Грицько, пише вірші.

Лише одна річ залишається незмінною: у світі й досі діють "драконячі закони". Традиції, мислить володар, у князівстві якого миролюбно живе дракон Грицько, зобов'язують будь-що вбити дракона. Тож князівські посланці скликають лицарів із усіх усюд, проте, зібравшись докупи, відважні лицарі... роз'їхались, адже "лютий хижак" й гадки не мав з кимось боротися, щоб бува не завдати нікому шкоди.

Ось така каламбурна зав'язка Винничукової повісті-казки. Далі, як за сценарієм, розпочинається підступна гра на людських, тобто на драконячих, емоціях: князь усе частіше навідується до свого буцімто друга дракона й розповідає про свої клопоти через нього. М'якосердий Грицько, він же "кровожерливий" дракон, погоджується битися з лицарями, щоб догодити князеві.

"Життя володаря не варте й одного рядка поета", - розпачливо промовляє Грицькові його наставник і вчитель, самотній старий пустельник. - "Навіщо виховував у ньому розуміння краси й добра? Навіщо зробив з нього поета? Поети так тяжко помирають, і нема їм на цьому світі місця, бо вони нетутешні".

Продовжуючи демонструвати весь парадокс того, що відбувається, автор укладає в уста дракона не менш парадоксальну прощальну молитву до Господа.

Але чи принесло вбивство дракона спокій та мир у князівство? Ні, воно лише пробудило лихі інстинкти. "Що станеться, коли народові буде замало смерті змія, бо зло ним не вичерпалось? Що буде, коли він кинеться шукати й інші джерела зла? Одного дракона на всю державу замало. Де взяти ще стільки драконів, аби кожен мав кого розп'ясти? Де взяти стільки юд, аби мали на кого перекласти провину? Коли народ не має кого проклинати - сили його підупадають. Боже! Пошли нам драконів!" - роздумує автор.

Доповнює ці апокаліпсистичні роздуми фастасмагорія про тоталітарне місто щурів "Ласкаво просимо в Щуроград". Автор говорить вустами головного персонажа: "Ми народ ліриків, а не воїнів. І вже тому приречені на загибель. Народ, що не породив жодного диктатора, не може називатися нацією. Це лише юрба, об'єднана мовою, вишиванками й піснями про безсмертя. Зважте - співають про безсмертя, перебуваючи на порозі смерті!" На таких дещо моторошних думках хочемо завершити нашу оповідь. Усе інше нехай підкаже серце та прочитання пророчого "Місця для дракона" - другої книги із серії "Твори" Юрія Винничука.

Аудіокнига "Місце для дракона" (переказ)

# data[].attributes.attachment_link.title
"Місце для Дракона" (Аналіз Твору) - Юрій Винничук

# data[].attributes.attachment_link.description
"Місце для дракона" аналіз твору Виничука допоможе визначити, яка тема, ідея, жанр, головні герої, сюжет, проблематика. Літературний паспорт твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Юрій Винничук цікаві факти з життя українського письменника допоможуть дізнатися невідому інформацію про автора.

Цікаві факти про Юрія Винничука

Юрій Винничук - "батько чорного гумору" в українській літературі

Улюблене місце відпочинку - Балкани.

За освітою Юрій вчитель української мови та літератури.

Письменник рік служив у лавах Збройних сил України

Сам скромно називає себе кабінетним журналістом.

З 20 до 30 років встиг попрацювати і вантажником і художником-оформлювачем.

Перші вірші почав друкувати в 19 років

У 1987 році організував естрадний театр "Не журись!", для якого писав сценарії, пісні, виступав на сцені, як комедійний актор. У 1987-1991 роках був також режисером цього театру.

Одружений. Дружина молодша на 20 років. Разом виховують двох дітей.

Живе і працює у Львові.

У власній бібліотеці має понад 2000 збірок казок різними мовами світу.

Визнаний Послом галицької кухні за визначний внесок у популяризацію галицької кулінарії, нагороджений відповідною відзнакою Клубу галицької кухні (2013)

Улюблений журнал - "Literatura na swiecie" (польське видання).

За казками знято мультфільми " Історія одного Поросятка" та " Як метелик вивчав життя ".

Майже ніколи не працював на постійній роботі з 9 до 6. Не любить режиму дня. Встає та лягає спати коли хоче.

Роман "Весняні ігри в осінніх садах" перекладений на англійську, болгарську та польську мови.

Письменник любить готувати. У їжі невибагливай, любить еруни, палюшки... Палюшки - це по-східняцьки картопляні галушки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Винничук цікаві факти - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Юрій Винничук цікаві факти з життя українського письменника допоможуть дізнатися невідому інформацію про автора. Цікаві факти про Юрія Винничука Юрій Винничук - "батько чорного гумору" в українській літературі Улюблене місце відпочинку - Балкани. За освітою Юрій вчитель української мови та літератури. Письменник рік служив у лавах Збройних сил України Сам скромно називає себе кабінетним журналістом.

# data[].attributes.headline
"У писанні, як і в житті, постійно робиш помилки і втрачаєш можливості, але це не причина, щоб назавжди на роздоріжжі. Я ніколи не напишу досконалої книжки. Але я писатиму"(С.Андрухович).

# data[].attributes.subject
"У писанні, як і в житті, постійно робиш помилки і втрачаєш можливості, але це не причина, щоб назавжди на роздоріжжі. Я ніколи не напишу досконалої книжки. Але я писатиму"(С.Андрухович).

# data[].attributes.headline
Один відомий поет із "дев'ятдесятників", дізнавшись, що його твори увійшли до програми з української літератури й учні будуть вивчати їх у школі, зауважив:"Я не хочу, щоб мої твори вивчали. Я хочу, щоб мої твори читали".

# data[].attributes.subject
Один відомий поет із "дев'ятдесятників", дізнавшись, що його твори увійшли до програми з української літератури й учні будуть вивчати їх у школі, зауважив:"Я не хочу, щоб мої твори вивчали. Я хочу, щоб мої твори читали".

# data[].attributes.headline
Проєкт, 11 клас

# data[].attributes.subject
Проєкт, 11 клас

# data[].attributes.headline
Тест - форма "Постмодернізм"

# data[].attributes.subject
Тест - форма "Постмодернізм"

# data[].attributes.headline
"Смаки в мене досить примітивні, я просто люблю добру літературу і не люблю поганої. Ось такий я зовсім не витончений гурман. Я просто починаю читати: як воно мені йде - просто прочитую, а як не йде - відкладаю" (О.Ірванець).

# data[].attributes.subject
"Смаки в мене досить примітивні, я просто люблю добру літературу і не люблю поганої. Ось такий я зовсім не витончений гурман. Я просто починаю читати: як воно мені йде - просто прочитую, а як не йде - відкладаю" (О.Ірванець).

# data[].attributes.headline
"Коли я був молодим чоловіком, я сміявся з вислову Льва Толстого, я тоді не розумів цих слів:"Коли щось робиш - то роби добре, або не роби взагалі". Зараз я сам стою на цих принципах" (О.Ірванець).

# data[].attributes.subject
"Коли я був молодим чоловіком, я сміявся з вислову Льва Толстого, я тоді не розумів цих слів:"Коли щось робиш - то роби добре, або не роби взагалі". Зараз я сам стою на цих принципах" (О.Ірванець).

# data[].attributes.headline
І для театру, і для читання. "Маленька п'єса про зраду для однієї актриси" (монодрама). Твір-передбачення негативних наслідків утрати людьми моральних ідеалів.

# data[].attributes.subject
І для театру, і для читання. "Маленька п'єса про зраду для однієї актриси" (монодрама). Твір-передбачення негативних наслідків утрати людьми моральних ідеалів.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр ІРВАНЕЦЬ

МАЛЕНЬКА П'ЄСА ПРО ЗРАДУ ДЛЯ ОДНІЄЇ АКТРИСИ

О.Рдчк.

ДІЯ ПЕРША

Біла кімната, по діагоналі повернута до глядача, тобто замість т. зв. "невидимої стіни" невидимими виявляються 3 і 4 стіни. У двох реальних стінах - двері й вікно. Мінімум меблів: ліжко, стіл, стілець, шафка на одяг. Телефон на тумбочці. На столі - магнітофон.

У цій кімнатці живе ОНА - з наголосом на першому складі, дівчина років 23-х. Ось і вона сама - котиться у своєму інвалідному кріселку, до пояса вкрита пледом, у якійсь світленькій блузі. Робить це вона доволі вправно, рухи чіткі, без ознак жодної анемії, от тільки що - у кріселку. Воно ж, це кріселко, - ладне, зручне,компактне. Але краще б, звичайно, без нього.

ОНА якраз котиться від ліжка до столу. Зупиняється, спершу ніби хоче ввімкнути магнітофона, але передумує. Потім піднімає край скатертини, дивиться під неї, щось навіть торкає там рукою. Опускає обрус. Розвертається, від'їздить від столу, прямує до вікна. Під'їздить до нього трохи боком, лишаючись до нас у 34 фас, відчиняє вікно. Вриваються звуки вулиці: нерозбірлива людська мова, рух транспорту, ще якісь гуки.

ОНА (видивляючись когось за вікном): Тьотю Хоно!.. Тьотю Хоно-о-о! Добридень! Та ходіть же сюди, ближче. Всеодно вже всі пішли до роботи, скінчилася ваша торгівля ранкова. До обіду вже нікого не буде... Ну ще раз -доброго здоров'я, тьотю Хоночко-о! Ще лишилася у вас для мене заморочечка? Одна, маленька порційка... А підливка у вас яка до неї? Жучинка? Павучинка? Тарганівочка? Ну давайте з павучинкою, скільки вона у вас коштує? П'ятнадцять? Ого!.. Ще ж минулого тижня була за дванадцять-тринадцять... Ну добре, давайте!.. (Відривається від вікна, стрімко під'їздить до столу, сягає під скатерку, туди, куди ото недавно зазирала, дістає якісь банкноти, відраховує потрібну кількість і, затиснувши їх у долоні, котиться до вікна. Подавши гроші у вікно, отримує звідти порцію заморочки з павучинкою, яку потроху, смакуючи, починає їсти. ) Сма-ачно!.. Тільки порції тепер якісь маленькі стали. Ще у школі, пам'ятаю, як купиш, було, то і всіх подруг пригостиш, і сама не доїсиш іще, викинеш на денці... А може то так здається... В дитинстві все великим здавалося... Може... А взагалі, що нового, тьотю Хоно? Ну, як це -нічого?.. Мусять же бути у вас хоч якісь та новини. У мене? От у мене і справді нічого, що тут може статися, в цих чотирьох стінах... Пенсію оце сьогодні принесли, темно-сіру, персональну, то оце я за неї бенкетую. Так, персональна. Не так вже й багато... Ой, все ви знати хочете. Вісімсот п'ятдесят чистими, без податку. Хіба це гроші у наш час? Ні, я ще маю стипендію від світло-сірих, я ж в університеті буцімто вчуся ще. (Гірко всміхається). - Та смішно сказати - аж чотириста... Ну, так-сяк перебиваюся. (Смакує заморочку, відкусюючи її маленькими шматочками.) - М-м-м-м... Та ні, чому нудно? Не нудно. Та те, що й зараз поробляю -сиджу біля вікна та на Чорну площу дивлюся. Ну, так, на Сіру тобто, тільки ж так ніхто не каже, всеодно всі кажуть - Чорна, скільки то часу вже пройшло, як її перейменували, з півроку? Так зразу людей не переучиш... А пам'ятаєте, тьотю Хоно, ті часи, ну певно що пам'ятаєте, у вас більшість життя у ті часи проходила... Це я ще мала була, і то... Одного разу у нас у школі хлопець один, як усі співали "Ми йдемо у чорні далі!", узяв та й заспівав "у сірі далі". Ой, що йому за те було-о! І з чорненят його виключили, і в спецшколу запроторили, і з батьками розібралися. Отакий ідіотизм... Ні, ну зараз це все ніби минулось потроху. Але ще як роки два-три тому перші мітинги проти влади чорних проходили, пам'ятаєте? Як на тих мітингах перші сірі прапори з'явилися - що то було! Це вже зараз всі неначе звикли і до сірих, і до мітингів. Тут, на площі, вони майже щодня. І чорні часом збираються, але їх мало, самі закоренілі. А переважно темно-сірі. А вчора був мітинг-протест есесему - світло-сірої молоді. Той хлопець, що я шено про нього розказала, мій однокласник колишній, зараз один з їхніх провідників. Я у вікно дивилася, крикнути навіть хотіла, але хіба докричишся через те ревисько...

Ні , ви щось не так думаєте. Ні, з ним у мене нічого не було, я його так і не бачила майже після того, як його перевели у спецшколу. А,ні, то другий мене проводжав, інший... Так-так, чорнявий такий, високий. Але то зовсім інший, тьоть Хоно, теж мій однокласник і по університету потім однокурсник. Так, і він теж зараз у світло-сірій молоді, правильно. І значок носить, і сорочку світло-сіру. Ач, як ви все запам'ятали... Ні, чому покинув? Ми й тепер зустрічаємося. Він сюди, до мене заходить... Заходив... Зараз оце пару тижнів, правда, вже не був, але дзвонив по телефону,пояснив, що має там, у тому своєму есесемі, справ багато. А чого б то я мала йому не вірити? Який йому сенс мені брехати?.. Якби він захотів мене залишити, то так і сказав би. Що я,його втримаю? У нас із ним стосунки на засадах повної довіри. (Пауза. ОНА слухає співрозмовницю за вікном). - Ну й мало, що ви там бачили. Я навіть знаю, про кого ви говорите. Це Мона, Монка, теж однокурсниця наша, висока така, чорнява, і з очима великими, правда ж? Ну, оце вона і є... То що ж, він вже не може й з дівчиною по вулиці пройтися?.. Тим більше, що вони обоє - активісти своєї факультетської філії есесему... А ви одразу бозна-що й думаєте собі. Ні... А я от собі думаю - купити у вас ще одну порційку, маленьку, без підливки взагалі, за десяточку зробите спеціально для мене, тьотю Хоночко? Зараз, вже даю. (Котиться до столу, дістає з-під скатертини десятку, подає її у вікно, а звідтам отримує крихітну порцію заморочки). - О, дуже дякую, тьотю Хоночко. (Смакуючи, починає їсти.) - Так, ми ще зі школи знаємося. Між нами завжди якась вічна боротьба була, суперництво. Троє кращих учнів у класі - він, я і Монка. На чорну річницю завжди грамоти похвальні. На увесь наш випуск - три чорних атестати - йому, мені і Монці. Так, ну тоді ж усі були і в чорненятах, і в чорній молоді. Та ж нас ніхто і не питав, тьоть Хоно, хочемо ми вступаити, чи ні! Так гуртом і записували. Е, що ви мені про свою молодість будете згадувати, для вас то ще дійсно святими були всі ті чорні ідеали. А в нас хіба вже вірив у них хоч би хтось?.. Та певно, що ні! Єдине, задля чого прагнули здобути чорний атестат - це вступ до університету. Ну, певно, що так. Всі випускники нашого року де? - на виробництві. Тільки ми троє і вчимося. (Згадавши про свій стан, затинається.) - Зараз вже двоє, щоправда... А він, тьоть Хоно, він з усіх нас - най-най-най... Наймудріший, найталановитіший і взагалі. Бо я то, даруйте, задницею брала, висиджуванням. Часом і до третьої, і до четвертої ночі сліпакуєш над тими підручниками, вранці йдеш на зайняття, як ватяна. У Монки там тато... ну, ви самі розумієте, де... (Робить багатозначний жест.) - А він - ще з перших класів, пам'ятаю, - на льту все схоплював! На будь-яке запитання міг завжди одразу відповісти. Всі контрольні лускав, як горішки... Ну, голова така у хлопця!.. І дуже чесним був завжди - ані списати у нього, ні підглянути - навіть і не думай. І не підкаже ніколи. Й зараз теж, у тому своєму есесемі - не останній же ж чоловік - голова факультетської філії - а ні на які відпочинкові симпозіуми, ні на які розважальні конференції молодіжні - все тільки законним шляхом обрані делегати. Отакий він...

Де, в тих?.. Та ні, тьоть Хоно, занадто він чесний для цього... Ну, вони ж скрізь були. В кожній школі сидів поряд з директорським кабінетом піддорадник, або й цілий дорадник. А в університеті ще недавно та-аке робилося... Ні, ну ви ж знаєте, вони зараз мовби-то прийняли присягу вірності. Вони ж не можуть її зламати, правда ж? А він? Та напевно, що ж викликали на співбесіди. А кого тоді не викликали? (Замислюється.) - Тьоть Хоно, тьотю Хоночко... Можна вас про дещо попросити?.. Ну, бачите, ви вже й самі здогадалися. То збігаєте? Ну, скільки... Я дам вам двісті, а ви всю решту, всю здачу залишите собі. Так, я знаю, теж подорожчало, але гадаю, за сто сімдесят-сто вісімдесят іще можна купити найдешевшого. Добре? Згода?.. Ну, тьоть Хоночко, що б я без вас робила?.. (Радісно і швидко їде до столу, виймає звідти, з-під скатерки пару крупніших банкнотів і передає їх у вікно.) - Ну, я тут на вас чекатиму, тьоть Хоно. Тільки ж ви швиденько давайте, не баріться... (Замовкає, проводжає поглядом когось там за вікном, якийсь час мовчки дивиться на площу.) - О, збираються. Знову мітинг. Ой, а як потемніли прапори у темно-сірих. Майже чорні... І у світло-сірих теж. Майже темно-сірі. Проти чого ж це вони сьогодні виступатимуть? Напевно, знову проти мольви. Вони проти неї виступають, а її всеодно будують. Мольвісти, мольвознавці у всіх газетах їм торочать, що вибух Південної мольви - чиста випадковість, що мольви якщо й вибухають, то не частіше, як раз на сто тисяч років... А вони всеодно виступають... проти... Ну, і їх теж можна зрозуміти. Треба ж виступати... проти... ну хоч чогось проти... (Раптово втративши інтерес до видовища за вікном, под'їздить до столу, вмикає магнітофона, лише зараз він працює, як радіоприймач.)

ГОЛОС ДИКТОРА СПОВІЩАЄ: А зараз передаємо останні новини. Блок так званої "чорної меншості" верхньої палати Народної наради надіслав Президентові пакет вимог та пропозицій, які спрямовані на рішуче й безповоротнє оздоровлення економіки, подолання гіперметаінфляції та розбалансованості наказової і виконавчої дисципліни. Під заявою, яка закликає главу держави до рішучості та твердості у проведеннні жорсткої господарчо-економічної лінії, поставили свої підписи делегати Чорник і Чорненко, депутати Чорнієв і Чорняк, сенатори Чорний, Чорнецький, Чорнющий, Чорнильний, Чорневич і Чорнер.

ГОЛОС ДРУГОГО ДИКТОРА: Триває переселення мешканців південних районів Маратарської області до сусідніх Тарамарської та Раматарської областей. Трудящі Тарамарщини, наче рідних, приймають переселенців з ураженої вибухом Південної мольви території. Водночас триває збір коштів на відбудову ушкодженої вибухом секції дванадцятого термінала Південної мольви. На сьогоднішній день зібрано вже понад...

(ОНА вимикає транзистора, трохи посидівши в задумі, котить до вікна.)

ОНА: Ну, де ж вона?..

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленька п'єса про зраду для однієї актриси - Олександр Ірванець, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр ІРВАНЕЦЬ МАЛЕНЬКА П'ЄСА ПРО ЗРАДУ ДЛЯ ОДНІЄЇ АКТРИСИ О.Рдчк. ДІЯ ПЕРША Біла кімната, по діагоналі повернута до глядача, тобто замість т. зв. "невидимої стіни" невидимими виявляються 3 і 4 стіни. У двох реальних стінах - двері й вікно. Мінімум меблів: ліжко, стіл, стілець, шафка на одяг. Телефон на тумбочці.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Афоризми з повісті "Місце для дракона" допоможуть краще підготувати аналіз твору "Місце для дракона" Юрія Винничука.

Афоризми з повісті "Місце для дракона"

У нас народ, знаєте, допитливий. Подивиться, подивиться котрийсь та й собі, чого доброго, злетіти захоче. І цього ніяк не можна допустити... То ви вже якось без крил, добре? Не хвилюйте уми, так би мовити...

Мудрий завше поступався дурному! - І глупота завойовувала світ.

Де взяти ще стільки драконів, аби кожен з нас мав кого розіп'ясти? Де взяти стільки іуд, аби мали на кого перекласти провину?

Коли народ засне, то спить так міцно, аж поки не почує на своїй горлянці ножа убивці...

Дружина моя не витримала лихої долі і утекла до батьків.

Чим мені подобаються худі дівчата. То це тим, що в тяжку хвилину бути лицарем щодо них не завдає великих труднощів.

Поклавши трупом безліч народу, вони потім мають поживу для своїх писань, вони потім роками насолоджуються оспівуванням свого героїзму, обсмоктують кісточки трагедій і геноцидів, клянуться урочисто не повторити нічного подібного і - повторюють! Повторюють, бо не мають у своїй ницості іншої розваги понад смерть!

Жіноча інтуїція - двадцять восьме чудо світу, а тому я змушений був розповісти все по порядку.

Жоден володар ніколи не змириться з тим, щоб на його землях жило якесь чудовисько. І дарма - чинить воно руйнації чи так от, як ти, книги почитує, - мусить бути убите.

Яке щастя мати друзів і могти для них пожертвувати життям! Воістину це дозволено тільки людям!

Хто хоч краплю мудрості зачерпне, довіку ситий не буде. Від многої мудрості много скорбі, і хто примножує знання, примножує печаль.
Автор матеріалів - cup_of_flowers
Матеріал надано лише для публікації на сайті dovidka.biz.ua від 6 січня 2020 року.

# data[].attributes.attachment_link.title
Афоризми з повісті "Місце для дракона" - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Афоризми з повісті "Місце для дракона" допоможуть краще підготувати аналіз твору "Місце для дракона" Юрія Винничука. Афоризми з повісті "Місце для дракона" У нас народ, знаєте, допитливий. Подивиться, подивиться котрийсь та й собі, чого доброго, злетіти захоче. І цього ніяк не можна допустити... То ви вже якось без крил, добре?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Матеріал для вивчення постмодернізму в українській літературі. Презентація містить пояснення терміну, умов винекнення, характерні риси, дає уявлення про угрупування та їх представників.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
"постмодернізм

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Поносова Тетяна Ігорівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентація "Постмодернізм в українській літературі"

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал для вивчення постмодернізму в українській літературі. Презентація містить пояснення терміну, умов винекнення, характерні риси, дає уявлення про угрупування та їх представників.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЗНО Корисні відео для навчання

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО  Українська література  Постмодернізм як літературне явище

# data[].attributes.headline
На цій крижині неможливо збудувати ні житла для себе, ані храму для Бога. Вона хистка, вона пливе і щохвилини зменшується, танучи. І той чоловік, який стоїть на ній, – також крижина, він також зменшу­ється з кожною хвилиною, деформується, старіє, віддаляється. Ріку можна перепливти човном, у naos-святині. Але як можна зберегти себе від розчинення, коли ти – крижина, тобто породження ріки і її не­віддільна частка? (з есею "Людина на крижині")

# data[].attributes.subject
На цій крижині неможливо збудувати ні житла для себе, ані храму для Бога. Вона хистка, вона пливе і щохвилини зменшується, танучи. І той чоловік, який стоїть на ній, – також крижина, він також зменшу­ється з кожною хвилиною, деформується, старіє, віддаляється. Ріку можна перепливти човном, у naos-святині. Але як можна зберегти себе від розчинення, коли ти – крижина, тобто породження ріки і її не­віддільна частка? (з есею "Людина на крижині")

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
С. Андрухович. Фелікс Австрія (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Іванна Кардаш

# data[].attributes.attachment_link.title
"Фелікс Австрія" Софії Андрухович: бестселер по-галицьки | Comma - онлайн-журнал об актуальной музыке

# data[].attributes.attachment_link.description
Після семирічного затишшя Софія Андрухович видала новий роман "Фелікс Австрія". Книга вже встигла наробити галасу, отримавши спеціальну відзнаку Форуму видавців. Що вже говорити про численні відгуки та коментарі у періодиці та соцмережах.Софія починала роботу над романом у Кракові на творчій стипендії, яка привела її в гуртожиток "Фелікс".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Фелікс Австрія" - другий роман української письменниці Софії Андрухович, виданий у 2014 році "Видавництвом Старого Лева". Авторка писала роман протягом року.

Дія відбувається в 1900 році в Станіславові (зараз Івано-Франківськ). Роман написаний як щоденник головної героїні Стефи, де кожний розділ відповідає якомусь дню або присвячений спогадам і не позначений датою. Авторка жила в Кракові на творчій стипендії "Gaude Polonia", коли починала писати роман, її краківський гуртожиток називався "Фелікс". Дізнавшись про це, батько авторки - Юрій Андрухович - запропонував назву для роману з девізу Австро-Угорщини: Bella gerant alii, tu felix Austria, nube (нехай воюють інші, а ти, щаслива Австріє, укладай шлюби). В написанні роману авторка, зокрема, користувалася газетою Kurjer Stanisławowski початку XX ст. В мові роману вживаються численні галицькі діалектизми, більшість з яких пояснено у примітках. Герої роману живуть на вулиці Липовій у Станіславові, тепер це вулиця Шевченка в Івано-Франківську, де живуть батьки авторки. На обкладинці книжки зображена картина Джозефа Едварда Саутолла "Along the Shore" ("Вздовж берега") (1914).

2019 року "Видавництво Старого Лева" випустило оновлене видання з обкладинкою, яку оформила Світлана Дорошева.

Стефанія Чорненько (Стефа) - головна героїня, українка, від імені якої ведеться розповідь, сирота, служниця у домі доктора Анґера, а згодом - його дочки Аделі та її чоловіка Петра.

Доктор Анґер - батько Аделі, який удочерив Стефу після смерті її батьків і його дружини Терези у пожежі.

Адель Сколик (Аделя) - донька доктора Анґера, виросла разом зі Стефою, наполовину полька, наполовину німкеня.

Петро Сколик - скульптор надгробків, вчився у Відні, чоловік Аделі, українець.

Фелікс - дитина, знайдена у майстерні Петра, мав гіпереластичні суглоби і крав цінності з храмів.

Ернест Торн - фокусник, у трупі якого була мати Фелікса і який використовував Фелікса для крадіжок в храмах.

Йосип Рідний - студент доктора Анґера, згодом священик, чоловік Іванки.

Іванка Рідна - дружина Йосипа (їмость), хвора і ледача.

Велвеле - продавець риби, який запропонував Стефі поїхати з ним за океан.

Адель Анґер одружена з Петром Сколиком, який робить могильні плити. У Станіславові з християнських та єврейських храмів зникають цінні предмети. Стефа та Аделя пішли разом на концерт піаніста Рауля Кочарського. Фокусник Ернест Торн в театрі. На виставі дуже гнучкий хлопчик зав'язувався у вузол.

Доктор Анґер виховав Аделю та Стефанію Чорненко після того, як у пожежі загинула дружина доктора Тереза та батьки Стефанії. Батько доктора був миловаром у Станіславові, за походженням німцем.

Стефа виросла та виховувалась нерозлучно разом з Аделею і навіть їздила разом у весільну подорож з Петром та Аделею. Зустріч Петра і Аделі. Аделя не плідна по матері. Коли Петро дізнався про це, то почав будувати будинок.

Затопило Княгинин та Станіслав. Стефа згадує, що перед смертю доктор Анґер заповідав їй, що їхні долі з Аделею переплелися і що вона має служити Аделі, хоча їй і буде важко. Стефа сприймає своє служіння Аделі як обов'язок і обіцянку доктору Анґеру, якому вона дуже вдячна.

Готуючись до візиту Йосипа, Стефа купує линів на базарі у єврейки, на неї дивиться її син Велвеле і вона падає з велосипеда у калюжу.

Сварка і примирення між Аделею та Стефою. Приготування до візиту отця Йосипа. Прийшли Йосип Рідний (учень доктора Анґера) та його молода дружина Іванка. Виявилося що Йосип не їсть рибу і Стефа викинула її за вікно. Аделя подарувала Іванці свій гребінь з цикадою, але Йосип його повернув Аделі. Йосип сказав, що церковні предмети зникають одночасно з виступами фокусника Торна.

Стефа іде за кавою до Гальперна. Петро сказав Аделі, що хоче позбутися Стефи. Коли Йосип був учнем доктора Анґера, то він звертав увагу на Стефу, але вона не показувала виду, що ним цікавиться. Коли доктор Анґер попросив її дістати йому книжки з горища, то Йосип прийшовши посвітити їй гасовою лампою та влаштував пожежу. Іншого разу, допомагаючи Стефі вийти з човна, він його перекинув. Коли Йосип прийшов робити пропозицію Стефі, то Аделя сказала, що Стефи немає вдома і поцілувала Йосипа, жорстоко пожартувавши над Стефою.

Можливо, Йосип став священиком через історію з пропозицією. Стефа приготувала гостинці для Йосипа, але її зустріли п'яні солдати і відібрали їжу. Йосип їх зупинив. Стефа сповідається Йосипу про годинник доктора Анґера. Стефа ходила разом з Аделею до школи. Одного разу Аделя звинуватила Стефу у крадежі годинника батька, що виявилося непорозумінням. Після сповіді несподівано з'являється Аделя. Обох повідомляють про те, що щось сталося з Петром. Коли вони разом з Йосипом приходять до майстерні, там знаходять Петра разом з дитиною.

Аделя залишила хлопчика. Він мав гіпереластичні суглоби і завдяки цьому міг пролазити у найменші щілини і зав'язуватися вузлом.

Після розмови з Йосипом Стефа відчуває закоханість у нього.

Агеля, Стефа та Петро приєдналися до процесії з нагоди дня народження австрійського монарха. Петро назвав знайденого малого Фелікс, побачивши напис "Felix Austria".

Фелікс зник на три дні поки не був знайдений на горищі, куди він потрапив пролізши через вентиляційний отвір завдяки своїй незвичній гнучкості. Фелікс дуже захоплений технікою. Намалював ціле місто в атласі доктора Анґера.

Розповідь про колишні поїздки до пані Зузи, яка хотіла купити Стефу у доктора Анґера. Зуза любила Стефу і навіть помилково подарувала Аделі постіль на весілля подумавши, що це Стефа виходить заміж.

З візитом прийшов фокусник Ернест Торн, якого зустріла Аделя. Торн прийшов за Феліксом, який, за його словами, є сином бірманської танцівниці з його цирку, яка несподівано померла під час вистави. Торн розказує про свої подорожі світом і свої борги через невдалу виставу. Пропонує купити хлопця за тисячу ринських. Аделя відразу погоджується. Стефа кидається на неї з закидами. Торн іде. Виявляється, що за цим спостерігав схований Фелікс.

Візит до хати Йосипа та Іванки, у яких в хаті було дуже брудно і неприбрано. Стефа пішла за водою і зустріла Йосипа. Йосип повернув Аделі гребінь з цикадою вдруге, який та подарувала його дружині Іванці.

Фелікс зблизився з Петром і почав йому допомагати. Аделя впала в істерику, бо не могла достукатися до малого. Прийшов поліційний комісар і сказав про злочини Торна. Фелікс допомагав Торну грабувати храми. Петро запропонував постійно годувати малого, щоб він розтовстів і не викликав підозри у поліції. Це допомогло і поліція перестала ним цікавитися.

Фелікс почав говорити. Візит до крамниці Баумеля для пошиття одягу для Фелікса. Там чекають на візит продавця риби Велвеле. Велвеле сказав Стефі, що про неї говорять, що вона не може полишити Аделю. І сказав, що вона могла би бути незалежною і готувати свою смачну їжу для інших.

Стефа прийшла до Йосипа, коли його не було вдома, щоби поприбирати. У їмості стався припадок кашлю, але їй полегшало.

Стефа живе на дві хати і приходить прибирати та готувати Йосипу та Іванці. Йосип прийшов додому і сказав що, їй заплатить, а вона почала плакати. Повернувшись додому, Стефу зустрів Велвеле. Він запропонував їй поїхати з ним за океан і зробити спільний бізнес. Вона відмовилася і сказала, що навесні виходить заміж.

Підготовка до дня народження Аделі. Аделя почала бути відсутня вдома і стала менш прикрою до Стефи. Під час підготовки до Стефи прийшов Йосип. Стефа побачила, як Йосип дав Аделі якусь тканину. Виявилося, що це панчоха Аделі.

Аделя з Петром зібралися кудись виходити. Коли вони поїхали, Стефа почала читати щоденники Аделі, щоби дізнатися про її зв'язок з Йосипом. Серед паперів вона знаходить передсмертний лист доктора Анґера до пастора. Згідно з цим листом, Анґер визнавав свою помилку в удочерінні Стефи, яка стала надто близькою до Аделі. Анґер також погоджувався з пропозицією пастора прийняти Стефу до себе після заміжжя Аделі з Петром.

Петро та Фелікс приготували подарунок для Аделі - її портрет, намальований Феліксом. Відбувається святкування дня народження Аделі. Стефа трохи випила шампанського та вина і згадує про те, що втрачає контроль над собою. Петро танцює з Аделею. Стефа оголошує всім на святі, що у Аделі роман зі священиком. Її осуджують. У Іванки стається припадок.

Стефа готується йти з дому. Приходить Аделя і б'є Стефу. З їхньої розмови виявилося, що Йосип молився за Аделю, щоб та завагітніла, а панчохи Аделя подарувала Іванці, а Йосип їй їх повернув. Аделя недавно дізналася про свою вагітність. Від емоцій Стефа упускає лампу і в будинку починається пожежа. Під час пожежі падає статуя, на якій любив сидіти Фелікс, і з неї висипаються вкрадені коштовності з храмів. Під час пожежі Стефа позбавляється своїх ілюзій і планує поїхати разом з Велвеле за океан.

Роман включено до списку "Список 100 найкращих українських літературних творів (за версією Українського ПЕН-клубу)".

У 2016 році "Фелікс Австрія" був перекладений німецькою мовою та виданий австрійським видавництвом "Residenz Verlag" під назвою "Der Papierjunge" ("Паперовий хлопчик"). Влітку 2016 року книгу було видано у Польщі. Також роман було перекладено чеською, угорською, хорватською і французькою мовами.

Права на екранізацію роману придбала компанія Film.UA Group. Продюсером стрічки на партнерських засадах стала Надія Зайончковська. У березні 2019 року стало відомо, що режисером-постановником фільму "Віддана" виступить Христина Сиволап, роль Стефанії зіграє польська акторка Маріанна Янушевич, а ролі Аделі та Петра зіграють Олеся Романова та Роман Луцький відповідно. У липні 2019 року стало відомо, що фільм вийде в український прокат 16 січня 2020 року; дистриб'ютор - кінокомпанія "Вольґа Україна".

Текст аудіовистави ( 2016) разом з композитором і музикантом Євдокимом Решитьком читає Соня Сотник.

# data[].attributes.attachment_link.title
Фелікс Австрія - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Фелікс Австрія" - другий роман української письменниці Софії Андрухович, виданий у 2014 році "Видавництвом Старого Лева". Авторка писала роман протягом року. Дія відбувається в 1900 році в Станіславові (зараз Івано-Франківськ). Роман написаний як щоденник головної героїні Стефи, де кожний розділ відповідає якомусь дню або присвячений спогадам і не позначений датою.

# data[].attributes.headline
Вірш С.Жадана

# data[].attributes.subject
Вірш С.Жадана

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Маноцков - Пливи, рибо…

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Культура

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісні на вірші Юрія Іздрика | Що об'єднує співачку ROXOLANA та гурт Liloviy? Обидва музичні проєкти використовували в своїх піснях вірші Юрія Іздрика. Поет і сам робив свій музичний... | By Суспільне Культура | Facebook

# data[].attributes.attachment_link.description
3.2K views, 47 likes, 1 loves, 0 comments, 9 shares, Facebook Watch Videos from Суспільне Культура: Що об'єднує співачку ROXOLANA та гурт Liloviy? Обидва музичні проєкти використовували в своїх...