# data[].attributes.body
Осно́ви — це складні речовини, утворені металічним елементом та гідроксидними групами (OH).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Осно́ви - це складні речовини, утворені металічним елементом та гідроксидними групами (OH).

Згідно з теорією Арреніуса, основами називали електроліти, які у водному розчині дисоціюють з утворенням катіонів металу (або неметалічних катіонів, як NH ₄⁺) і аніонів лише одного типу - гідроксиду ОН ⁻.

Наприклад:

Основи Арреніуса можна розглядати як гідроксиди основних оксидів, тобто як продукти приєднання води до основних оксидів:

Основи Арреніуса, як і основні оксиди, при взаємодії з кислотами і ангідридами, а також з амфотерними оксидами утворюють солі, а між собою не взаємодіють.

Наприклад:

Основні гідроксиди, або основи, зображають такою загальною формулою: Ме(ОН) x, де Ме - атом металу, або металоподібної групи (як NH ₄), а x - число гідроксидних груп, що дорівнює валентності металу (1,2 або 3). Наприклад: NaOH, , .

Номенклатура

Основи називають звичайно гідроксидами відповідних металів. Якщо метал має сталу валентність і утворює тільки один гідроксид, то його називають просто гідроксидом цього металу. Так, NaOH - гідроксид натрію, Ba(OH) ₂ - гідроксид барію. Якщо ж метал має змінну валентність і утворює кілька гідроксидів, то щоб розрізнити їх, у назвах перед словом гідроксид ставлять префікси з грецьких числівників, які показують кількість гідроксильних груп, що припадає на один атом металу. Наприклад: CuOH - моногідроксид міді, Cu(OH) ₂ - дигідроксид міді, Fe(OH) ₂ - дигідроксид заліза, Fe(OH) ₃ - тригідроксид заліза і т. д. Крім того, деякі групи основ і навіть окремі основи мають спеціальні назви. Так, розчинні у воді основи називають лугами. Гідроксид натрію NaOH називається їдким натром, гідроксид калію KOH - їдким калі, гідроксид кальцію Ca(OH) ₂ - гашеним вапном.

Властивості

Основи Арреніуса є твердими речовинами. Деякі з них, зокрема NaOH і KOH, у термічному відношенні досить стійкі: їх можна нагрівати до температури плавлення і навіть кипіння, і вони не розкладаються. Проте більшість основ нестійкі і при нагріванні легко розкладаються з утворенням оксидів і виділенням води.

Наприклад:

Більшість основ Арреніуса нерозчинні у воді. Добре розчинними є тільки основи лужних і лужноземельних металів, тобто луги. Серед лугів практично найбільш вживаними є NaOH, KOH, Ca(OH) ₂ і Ba(OH) ₂. Водні розчини їдких лугів мають їдкий мильний смак. Вони легко руйнують рослинні і тваринні тканини. Через це їх називають ще їдкими лугами. Розчини їдких лугів мають здатність змінювати забарвлення індикаторів. Так, у лужному середовищі фіолетовий колір лакмусу змінюється на синій, помаранчевий колір метилоранжу - на ясно-жовтий, а безбарвний розчин фенолфталеїну стає фіолетовим. Лужні властивості розчинів основ обумовлюються наявністю в розчині гідроксильних іонів.

Хімічні властивості основ Арреніуса визначаються їх відношенням до кислот, ангідридів, амфотерних оксидів і солей. Найбільш характерною властивістю основ є їх здатність вступати в хімічні реакції з кислотами. Причому з кислотами взаємодіють як розчинні, так і нерозчинні основи.

Реакції взаємодії основ з кислотами називають реакціями нейтралізації. Суть реакцій нейтралізації полягає в тому, що кислотний водень кислоти і гідроксид основи утворюють воду, а катіони металу основи і кислотні залишки утворюють сіль:

Основи вступають у хімічні реакції також з ангідридами і амфотерними оксидами:

Розчини їдких лугів взаємодіють і з розчинами солей, утворюючи нерозчинні основи:

Основи Арреніуса можна добути різними способами.

Безпосереднім сполученням основних оксидів з водою.

Цим способом можна користуватися в тих випадках, коли основний оксид безпосередньо взаємодіє з водою. Наприклад:

Взаємодією їдких лугів, з розчинами солей. Цим способом користуються в лабораторіях, коли відповідний оксид з водою безпосередньо не взаємодіє, а гідроксид нерозчинний.

Наприклад:

Наприклад:

Для технічного одержання NaOH і KOH широко використовують спосіб електролізу водних розчинів NaCl і KCl.

Див. також Кислотно-основна теорія Бренстеда-Лоурі

Основа ( основа Бренстеда) - це молекула або іон, які здатні приєднувати протони. Щоб могти приєднувати протон, основа повинна мати атом з вільною парою електронів (парою електронів, яка не входить до хімічного зв'язку). Тому основні властивості часто проявляють органічні сполуки, до яких входять Нітроген, Оксиген, Сульфур, Фосфор. І Найсильнішими основами вважають аніони.

Основою Льюїса називають будь-яку частинку ( молекулу, атом, іон), яка може віддавати пару неподілених електронів.

Основи можуть використовуватися як нерозчинні гетерогенні каталізатори для хімічних реакцій. Наприклад, каталізаторами є оксид магнію, оксид кальцію, оксид барію, фторид натрію на оксиді алюмінію та деякі цеоліти. Багато перехідних металів входять до складу каталізаторів, і багато з них входять до складу основ. Каталізатори на базі основ використовуються для гідрогенізації, при міграції подвійних зв'язків, відновленні Меервейна-Пондорфа-Верлея, реакції Майкла та багатьох інших реакціях.

Ф. А. Деркач "Хімія" Л. 1968

Ю. О. Ластухін, С. А. Воронов. Органічна хімія. Підручник для вищих навчальних закладів. Видання четверте. - Львів: Центр Європи, 2009. - 868 с. (сторінка 164) ISBN 966-7022-19-6

Глосарій термінів з хімії // Й.Опейда, О.Швайка. Ін-т фізико-органічної хімії та вуглехімії ім. Л. М. Литвиненка НАН України, Донецький національний університет - Донецьк: "Вебер", 2008. - 758 с. ISBN 978-966-335-206-0

# data[].attributes.attachment_link.title
Основи (хімія)

# data[].attributes.attachment_link.description
Осно́ви - це складні речовини, утворені металічним елементом та гідроксидними групами (OH). Згідно з теорією Арреніуса, основами називали електроліти, які у водному розчині дисоціюють з утворенням катіонів металу (або неметалічних катіонів, як NH 4 +) і аніонів лише одного типу - гідроксиду ОН -.

# data[].attributes.body
Кисло́ти, у класичному визначенні — електроліти, які при розчиненні в йонізуючому розчиннику (наприклад, у воді), дисоціюють з утворенням іонів водню (або протона Н⁺), таким чином знижуючи кислотність розчину до величини менше ніж pH 7,0.

# data[].attributes.attachment_link.title
Хімія - 35. Кислоти

# data[].attributes.attachment_link.description
1. За наявністю у складі кислотного залишку Оксигену кислоти поділяють на оксигеновмісні (кисневі) і безоксигенові (безкисневі).

# data[].attributes.body
Окси́ди (також застаріле о́кисли) — неорганічні бінарні сполуки, до складу яких входить Оксиген у ступені окиснення −2. В таких сполуках Оксиген може зв'язуватися лише з менш електронегативними елементами, тобто з усіма, окрім флуору (такі сполуки вважаються флуоридами оксигену).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Окси́ди (також застаріле о́кисли) - неорганічні бінарні сполуки, до складу яких входить Оксиген у ступені окиснення −2. В таких сполуках Оксиген може зв'язуватися лише з менш електронегативними елементами, тобто з усіма, окрім флуору (такі сполуки вважаються флуоридами оксигену). Відомі також оксиди інертних газів.

Оксиди є найпоширенішими сполуками на Землі: до цього класу належить вода, пісок, вуглекислий газ, оксид алюмінію та оксид заліза, які є основою багатьох мінералів, тощо.

З огляду на те, що Оксиген проявляє в оксидах сталий ступінь окиснення −2, їх розподіляють за ступенем окиснення парного елементу. Так, всі оксиди можна поділити на групи: R ₂О, RO, R ₂О ₃, RO ₂, R ₂О ₅, RO ₃, R ₂О ₇ і RO ₄, де R - відповідний елемент ( метал або неметал).

Якщо хімічний елемент проявляє сталу валентність і з киснем утворює тільки один оксид, то його називають просто оксидом цього елементу. Наприклад, K ₂O - оксид калію, CaO - оксид кальцію, Al ₂O ₃ - оксид алюмінію і т. д. Якщо ж елемент проявляє змінну валентність і утворює по кілька оксидів, то він може записуватися з додаванням валентності елемента. Наприклад, FeO - оксид заліза(II), Fe ₂O ₃ - оксид заліза(III).

Дещо застарілими є варіанти назв, в яких до слова оксид додаються префікси з грецьких числівників, які показують кількість атомів оксигену, що припадають на один атом даного елементу. Наприклад, Cu ₂O - геміоксид (півоксид) міді, NO - монооксид азоту, Cr ₂O ₃ - сесквіоксид (півтораоксид) хрому, TiO ₂ - діоксид (двооксид) титану, V ₂O ₅ - геміпентаоксид (півп'ятиоксид) ванадію, SO ₃ - триоксид сірки, Cl ₂O ₇ - гемігептаоксид хлору, OsO ₄ - тетра оксид осмію. Більше чотирьох атомів кисню, що припадають на один атом елементу, в нормальних оксидів не буває.

Крім того, деякі оксиди мають ще й особливі, тривіальні назви. Наприклад, діоксид вуглецю CO ₂ називають вуглекислим газом, діоксид сірки SO ₂ - сірчистим газом, монооксид вуглецю CO - чадним газом тощо. Більшість оксидів неметалів називають ангідридами відповідних кислот. Наприклад, триоксид сірки SO ₃ називають сульфатним ангідридом (ангідридом сульфатної кислоти H ₂SO ₄), оксид фосфору P ₂O ₅ - фосфатним ангідридом (ангідридом фосфатної кислоти H ₃PO ₄) і т. д.

Оксиди металів являють собою кристалічні речовини. Оксиди неметалів - це, навпаки, переважно леткі речовини і гази.

Осно́вні оксиди - це оксиди, яким відповідають основи. Осно́вними оксидами є, наприклад, , , CaO, MgO. Деякі оксиди легко взаємодіють з водою з утворенням відповідних основ:

Деякі оксиди, наприклад, , з водою не взаємодіють, однак нейтралізують кислоти і тому вважаються осно́вними:

Характерною хімічною властивістю осно́вних оксидів є їхня взаємодія з кислотами. При цьому, як правило, утворюються сіль і вода:

При взаємодії з кислотними і амфотерними оксидами вони утворюють солі, а між собою не взаємодіють. Наприклад:

В осно́вних оксидах метали проявляють низьку валентність (не більше +3). Більшість осно́вних оксидів з водою безпосередньо не взаємодіють, за виключенням лужних та лужноземельних металів. Всім осно́вним оксидам відповідають гідроксиди, які проявлять осно́вні властивості.

До кислотних оксидів відносять такі оксиди, які взаємодіють з осно́вними та амфотерними оксидами, а також з їхніми гідроксидами з утворенням солей. Наприклад:

До кислотних оксидів відносяться також оксиди інертних газів, наприклад, оксиди ксенону, які у воді утворюють відповідні кислоти, а з гідроксидами - солі:

Кислотні оксиди також називають ангідридами (зневодненими кислотами), вказуючи цим, що їх можна одержати з відповідних кислот, віднімаючи від них елементи води, але такий термін вже не є широковживаним. Кислотні оксиди утворюються неметалами та деякими металами, які проявляють змінну валентність. Ступінь окиснення металів у кислотних оксидах буває від +4 до +7. Наприклад, CrO ₃ - оксид хрому(VI) (ступінь окиснення хрому +6), Mn ₂O ₇ - оксид марганцю(VII) (ступінь окиснення марганцю +7) і т. д.

Деякі кислотні оксиди взаємодіють з водою, утворюючи відповідні кислоти, але також є оксиди, які не взаємодіють з водою. Наприклад, практично не розчинний у воді, однак він нейтралізує основи, тому є кислотним оксидом:

Кислоти тих кислотних оксидів, що безпосередньо з водою не взаємодіють, одержують посереднім шляхом.

Амфотерними називають такі оксиди, які взаємодіють як з кислотами, так і з основами, утворюючи сіль і воду. При взаємодії з кислотами вони поводять себе як основні оксиди, а при взаємодії з основами - як кислотні.

З водою амфотерні оксиди не взаємодіють. Амфотерні оксиди утворюються тільки металами з валентністю від II до IV. До амфотерних оксидів належать ZnO, SnO, PbO, , і ін.

Отже, неметали утворюють тільки кислотні оксиди, а метали можуть утворювати основні, амфотерні і кислотні. Причому для металів із змінною валентністю існує така залежність: при низькому валентному стані металу (не вище III) він утворює осно́вний оксид, при високому валентному стані (від IV до VII) він утворює кислотний оксид, а при проміжному (звичайно від II до IV) він утворює амфотерний оксид. Осно́вні, кислотні і амфотерні оксиди називають ще солетвірними, бо вони при взаємодії з кислотами або основами утворюють солі.

Індиферентними називають такі оксиди, які не взаємодіють ні з кислотами, ні з основами і солей не утворюють. Тому їх називають ще несолетвірними оксидами. Індиферентних оксидів небагато: до них належать монооксид вуглецю CO, оксид азоту(I) N ₂O, оксид азоту(II) NO і деякі інші.

Деякі елементи можуть утворювати подвійні (змішані) оксиди. До таких речовин відносяться, наприклад, змішані оксиди заліза , свинцю та срібла

Оксиди можна одержувати різними способами.

Безпосереднім сполученням елементів з киснем:

Окисленням різних сполук киснем:

Розкладанням гідроксидів при нагріванні:

Розкладанням солей кисневих кислот при нагріванні:

Encyclopedia of Physical Science and Technology / Robert A. Meyers. - 3rd. - San Diego : Academic Press, 2002. - 15453 p. - ISBN 978-0-12-227410-7. (англ.)

Деркач Ф. А. Хімія. - Львів : Львівський університет, 1968. - 312 с.

Григор'єва В. В., Самійленко В. М., Сич. А. М. Загальна хімія. - К. : "Вища школа", 1991. - С. 140-145. - ISBN 5-11-003667-5.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оксиди - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Окси́ди (також застаріле о́кисли) - неорганічні бінарні сполуки, до складу яких входить Оксиген у ступені окиснення −2. В таких сполуках Оксиген може зв'язуватися лише з менш електронегативними елементами, тобто з усіма, окрім флуору (такі сполуки вважаються флуоридами оксигену). Відомі також оксиди інертних газів.

# data[].attributes.headline
Неорганічні сполуки

# data[].attributes.subject
Неорганічні сполуки

# data[].attributes.body
Неоргані́чні сполу́ки — хімічні сполуки, які не містять атомів Карбону, ковалентно пов'язаних із атомами Гідрогену. Прості карбоновмісні сполуки типу CO, CO₂, HCN та ціаніди, карбіди розглядаються саме неорганічною хімією.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Неоргані́чні сполу́ки - хімічні сполуки, які не містять атомів Карбону, ковалентно пов'язаних із атомами Гідрогену. Прості карбоновмісні сполуки типу CO, , HCN та ціаніди, карбіди розглядаються саме неорганічною хімією.

Неорганічні сполуки загалом окреслюються як "такі, що не належать до органічних": не мають зв'язків із Гідрогеном та іншим атомом Карбону. Однак даний поділ є недосконалим, оскільки чіткої межі між органічною та неорганічною хіміями не існує. Поєднувальною ланкою між неорганічними та органічними сполуками є елементоорганічні сполуки.

Усі неорганічні сполуки за подібністю їхнього складу та хімічних властивостей об'єднують в окремі групи, або класи. Проте жоден з використовуваних принципів поділу не є вичерпним.

За функціональними ознаками серед неорганічних сполук, так само як і серед органічних, розрізняють основи, кислоти, солі. Також існують амфотерні основи, які можуть проявляти властивості як основ, так і кислот.

В залежності від кількості різних елементів у сполуці, розрізняють бінарні сполуки (2 елементи), тринарні (3 елементи), тетрарні (4 елементи) і т. д. Ті, в свою чергу, поділяються на групи за типом аніону, наприклад: сульфіди, нітриди (бінарні), хлорати, фосфати (тринарні), гідрокарбонати (тетрарні) тощо. Найпоширенішою групою бінарних сполуки є оксиди, які також поділяються за функціональними ознаками, за аналогією до загального класу, - на кислотні, осно́вні, амфотерні оксиди, а також несолетвірні (наприклад, CO, , NO).

Неорганічні сполуки складають основу Землі: ними є широко розповсюджені вода та пісок; переважна більшість мінералів, а також розчинених солей у водоймах так само має неорганічну природу. Атмосфера Землі містить незначні сліди , NO, та води.

CRC Handbook of Chemistry and Physics / Lide, D. R., editor. - 86th. - Boca Raton (FL) : CRC Press, 2005. - 2656 p. - ISBN 0-8493-0486-5. (англ.)

Taylor S. R. Planetary Science: A Lunar Perspective. - Houston : Lunar and Planetary Institute, 1982. (англ.)

Глинка Н. Л. Общая химия / Под ред. А. И. Ермакова. - 30. - : Интеграл-Пресс, 2003. - 728 с. - ISBN 5-89602-017-1. (рос.)

Голуб А. М. Загальна та неорганічна хімія / Н. І. Сом. - : Вища школа, 1968. - Т. 1. - 441 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Неорганічні сполуки

# data[].attributes.attachment_link.description
Неоргані́чні сполу́ки - хімічні сполуки, які не містять атомів Карбону, ковалентно пов'язаних із атомами Гідрогену. Прості карбоновмісні сполуки типу CO, , HCN та ціаніди, карбіди розглядаються саме неорганічною хімією. Неорганічні сполуки загалом окреслюються як "такі, що не належать до органічних": не мають зв'язків із Гідрогеном та іншим атомом Карбону.