# data[].attributes.attachment_link.title
Барон Мюнхгаузен - jigsaw puzzle (40 pieces)

# data[].attributes.attachment_link.title
Барон Мюнхгаузен - jigsaw puzzle (40 pieces)

# data[].attributes.attachment_link.title
Вікторина пригод

# data[].attributes.attachment_link.description
Дай правильні відповіді на питання! Перевір, чи ти уважний читач?

# data[].attributes.attachment_link.title
Кросворд від Мюнхгаузена

# data[].attributes.attachment_link.description
Прочитай! Відгадай! Запиши!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Мюнхгаузен.pptx

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Распе Рудольф

РАСПЕ, Рудольф Еріх (Raspe, Rudolf Erich - 1737, Ганновер - 1794, Макрос, Ірландія) - німецький письменник.Распе студіював у Геттінгені та Лейпцигу природничі науки та філологію. З 1762 р. працював писарем у Ганновері, згодом влаштувався на посаду секретаря міської бібліотеки. З 1767 р. Распе став професором у Каролінумі і водночас - доглядачем антикварного і нумізматичного кабінетів у Касселі, маєтку місцевого ландграфа.
Распе належать дослідження у царині літератури, мінералогії, геології (про гессенські вулкани), а також рецензії, які він публікував у найвпливовіших німецьких та британських журналах. Ці публікації відкрили перед Распе двері Ґеттінґенського та Лондонського наукових товариств. У 1773 р. вчений здійснив подорож Вестфалією, де присвятив багато часу пошукам старовинних манускриптів. У 1775 р., уже набувши солідного досвіду та наукового авторитету, Распе знову вирушив у Вестфалію, але цього разу його метою було придбання рідкісних монет та інших раритетів для ландграфської колекції.
Постійно відчуваючи брак коштів, Распе, щоби поліпшити власне матеріальне становище, продав частину монет із зібрання свого господаря. Втім, невдовзі ландграф запідозрив Распе у крадіжці і видав ордер на його арешт, проте письменникові пощастило втекти і, подолавши чимало перешкод, дістатися до Лондона. Подейкують, що Распе був неперевершеним оповідачем, а людям, котрі прийшли, щоби заарештувати його, настільки сподобалися його оповідки, що вони дозволили професорові втекти. Хтозна, чи так воно було, чи ні, але наразі достеменно відомо, що наукові товариства негайно виключили Распе зі своїх лав.
На той час Распе уже мав глибокі знання і вагомий авторитет як літератор та фахівець-геолог. Отож, і на Британських островах йому вдалося здобути визнання, хоча постійного місця роботи він так і не знайшов. Його залучали до здійснення різних проектів, зокрема, Распе брав участь у впорядкуванні колекції Дж. Таффі, каталог якої він видав у 1791 р. французькою й англійською мовами. У 1794 р. вчений мав намір закласти у Макросі (Ірландія) вугільну шахту, але наприкінці того ж таки року помер від висипного тифу.
Незважаючи на те, що ім'я Распе після викрадення ландграфських раритетів набуло скандальної слави, його також добре знали і дуже високо цінували як науковця. Досить сказати, що найвидатніший німецький просвітник XVIII ст. Ґ.Е. Лессінґ вельми шанував Распе і був щасливий, коли той підтримав його у суперечці з професором Клотце із Галле (1766).
Распе здобув славу надзвичайно талановитої і розумної людини, його навіть вважали "генієм". "Каталог п'ятсот відомих авторів Великобританії" називав його серед найавторитетніших письменників як "заслуженого і шанованого чужинця". Проте Распе високо цінували не лише вчені. Його знали і у середовищі літераторів.
У 60-х pp. XVIII ст. Распе одним із перших зацікавився давньою німецькою минувшиною, культурною спадщиною минулих епох. Йому належить заслуга створення одного з перших рицарських романів "Хермін і Ґунільда" (1766), а також пробудження інтересу до Біблії як одного з найдавніших творів світової літератури. Распе привернув увагу Й.Г. Гердера до зібрання єпископа Т. Персі, прискіпливо досліджував "Оссіана" Дж. Макферсона. Він був одним із перших, хто зауважив сумнівність старовинності "Пісень Оссіана", підкреслюючи, проте, важливість подібних творів для розвитку європейської літератури.
У 1764 р. Распе видав латинські твори Г.В. Лейбніца, присвятивши їх Герлаху Адольфу фон Мюнхгаузену (1688-1770), котрий був ганноверським міністром у Лондоні, засновником і куратором університету в Геттінгені (а крім того, ще й родичем "короля брехунів"). Мюнхгаузенові вельми сподобалася присвята Распе. Проте для сучасного читача Распе залишається відомим все ж не через свої наукові досягнення, а тому, що саме він видав першого "книжного" "Мюнхгаузена". Це сталося наприкінці 1785 р. (перші опубліковані історії з'явилися у німецькому "Путівнику для веселих людей" (1781, 1783). Заслуга письменника полягає в опрацюванні матеріалу з "Путівника" і перетворенні його в цілісний твір, об'єднаний образом оповідача і завершеною структурою. Лейтмотивом цієї книги є ідея покарання брехні, а сам твір побудований як типова англійська книга, у якій всі події пов'язані з морем.
Англійський варіант пригод Мюнхгаузена (перероблений німецький варіант трохи пізніше створив талановитий німецький поет Г. А. Бюргер) був зорієнтований на мешканців Британських островів і містить низку епізодів, цікавих і найбільш зрозумілих саме англійцям. Р. створив самостійний твір, водночас спираючись на фольклорну, власне німецьку традицію, а також на низку літературних творів, починаючи з античних часів (від "Правдивої історії" Лукіана) і до своїх старших сучасників, до Дж. Свіфта з його "Мандрами Гуллівера" (трапляються навіть прямі паралелі). Проте необхідно зазначити, що в канонічному тексті "Мюнхгаузена" є окремі епізоди, яких не було у тексті Распе. До речі, це чи не найвідоміші епізоди у книзі про Мюнхгаузена (приміром, політ на ядрі), і їх написав уже згадуваний Бюргер.
Распе став автором перших пригод хвалькуватого барона, виданих англійською мовою. Ця книга стала вельми популярною, проте лише варіант Бюргера перетворив Мюнхгаузена з героя суто англійського твору у всесвітньо відомий літературний образ. Значення Распе для розвитку німецької літератури другої половини XVIII ст. полягає в тому, що саме він привернув увагу своїх співвітчизників до давньої германської (скандинавської) поезії. Його інтерес до Фінґала та Оссіана, до поеми Макферсона загалом стимулював подальші студії Гердера. Распе стверджував: перш ніж мріяти про народження німецького В. Шекспіра, слід сподіватися на появу німецького Т. Персі, котрий збере і систематизує твори німецького генія у їхній первісній свіжості та чистоті. Зустрівшись із Распе у його будинку, Гердер почув його коментарі "Оссіана". Бойє, один з найвідоміших діячів тогочасної літератури, назвав роман Распе "Хермін і Ґунільда ""першим романсом німців".
У передмові до цього твору Распе розмірковував про рицарські часи, намагаючись виправдати їх, підкреслити притаманні тій далекій епосі хоробрість, справедливість, чесність, вміння стати на захист власної гідності і чужої невинності. Для Распе Середньовіччя має таке ж важливе значення, як і античність. Давні греки правильно ставилися до своєї минувшини, бо розуміли: все те, що вони мають, успадковано від предків. Так само повинні міркувати й німці, а не зневажати Середньовіччя лише на тій підставі, що воно здається їм темним, брутальним і непотрібним. Де ж тоді шукати справжню гідність та честь, справедливість і усвідомлення себе як народу, якщо знехтувати багатьма поколіннями предків, які зробили свій внесок у формування нації?
Повага до свого минулого і до свого народу у його історичному розвитку дає підстави для передбачення руху вперед, дозволяє спрогнозувати ті варіанти історичних змін, які можуть відбутися у майбутньому. Чому Середньовіччя називали варварським? Либонь, лише тому, пише Распе, що надто кепсько його знали. Зрештою, у німців вистачає проблем навіть зі знанням власної історії. Цілком імовірно, що термін "варварство" застосовувався за аналогією з латиною, яку німецькі вчені нерідко знали ліпше, ніж рідну мову.
Распе закликав сучасників переглянути ставлення до давньої історії, аналізувати її неупереджено. І це дозволить, всупереч думці Вольтера, знайти приклади порядності та доброчесності у кожному з минулих століть. Брутальність життя минувшини не означає, що люди тоді були гіршими. Просто час, коли вони жили, був іншим - не гіршим і не ліпшим. Хоча саме у давніх хроністів можна повчитися писати відверто і щиро.
Распе посідає в історії німецької культури гідне місце. Природно, що деякі його дослідження з плином часу втратили актуальність, проте Распе залишається у пам'яті нащадків першим автором "книжного" "Мюнхгаузена", людиною, котра спонукала німецьких просвітників зацікавитися народною поезією, давньою німецькою літературою.
Українською мовою пригоди барона Мюнхгаузена скорочено (для дітей) переповів Г. Тютюнник. А. Макаров

Книги автора в бібліотеці:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
распе рудольф (біографія) txt java jar fb2 книги бібліотека онлайн книг книжки українською мовою скачати мобільний телефон безкоштовно безплатно література ява mobibook читати електронна

# data[].attributes.attachment_link.title
Распе Рудольф (біографія) українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.description
РАСПЕ, Рудольф Еріх (Raspe, Rudolf Erich - 1737, Ганновер - 1794, Макрос, Ірландія) - німецький письменник.Распе студіював у Геттінгені та Лейпцигу природничі науки та філологію. З 1762 р. працював писарем у Ганновері, згодом влаштувався на посаду секретаря міської бібліотеки. З 1767 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
РУДОЛЬФ ЕРІХ РАСПЕ

(1737 - 1794)

Німецький вчений, літератор Распе вивчав у Геттінгені й Лейпцігу природничі дисципліни та філософію. У 1767 році став професором у Каролінумі й доглядачем монетного кабінету, а також бібліотекарем в Касселі. Йому належать деякі праці з літератури, мінералогії, геології, а також рецензії. Завдяки цьому він отримав доступ до Геттінгензького і Лондонського наукового товариств. У 1773 році він здійснив подорож Вестфалією у пошуках старовинних рукописів. А через два роки у подібній же подорожі він скуповував старожитності й монети для ландграфських колекцій. Існує думка, що Распе розтринькав частину монет. За це було видано ордер на його арешт. Але Еріхові Распе вдалося втекти й дістатись Лондона.

У 60-ті роки XVIII сторіччя Распе одним з перших звернувся до давнього минулого, створив рицарський роман "Термін і Гунільда", пробудивши інтерес до Біблії як пам'ятки світової літератури.

У 1785р. Распе надрукував першого "книжкового" Мюнхаузена. Мюнхаузен - не вигадка. Така людина дійсно жила. Його звали Карл Фрідріх Ієронім барон фон Мюнхаузен-ауф-Боденвердер. Народився він у 1720 році поблизу Ганновера й помер у 1797 році. Належав до багатого шляхетного дворянського роду Німеччини, котрий дав країні чимало відомих державних діячів. Деякі вчені вважають, що Мюнхаузен у молодості був хвацьким офіцером, деякий час був на службі в Росії у роки царювання Анни Іоанівни. За чутками, служив він у Гродненському полку, бував у гостях у маєтках своїх співслужбовців. Брав участь у двох походах проти турок, у звільненні Очакова.

Повернувшись додому після мандрів, Мюнхаузен оселився у своєму маєтку, захоплювався полюванням, приймав у себе гостей, любив розповідати їм про свої пригоди в Росії та інших місцях. Як людина життєрадісна, до того ще й мисливець, в оточенні таких же мисливців, та ще й з келихом вина у руці, барон надзвичайно захоплювався, нестримно фантазував. Неправдоподібність його оповідок забавляла слухачів. Деякі історії за посередництвом друзів поширювалися навколишніми маєтками добропорядних німців, обростаючи новими подробицями. Можливо, вже тоді барон зажив слави неабиякого брехуна. Але навряд чи це турбувало його. Кажуть, що він жив легко й безжурно.

У 1781 році вийшов гумористичний "Провідник для веселих людей". У цей час Распе опинився у Лондоні. Можливо, він прочитав цей "Провідник", може, сам гостював у домівці Мюнхаузена, але у 1786 році Рудольф Еріх Распе випустив у Англії невелику книгу під назвою "Оповідь барона Мюнхаузена про його чудові мандри". При цьому автор віддав перевагу тому, щоб залишитись анонімом, а невдаху барона представив шановній публіці під справжнім ім'ям. Заслуга письменника полягала в обробці матеріалу з "Провідника" і перетворенні його на цілісний твір, об'єднаний єдиним оповідачем, який, окрім того, мав єдину структуру. В цій книжці на перше місце висунуто ідею покарання брехні, а сама книга побудована як типовий англійський твір, де всі події пов'язані з морем. Англійський варіант пригод Мюнхаузена був зорієнтований на жителів Британських островів і має ряд епізодів, цікавих і найбільш зрозумілих саме англійцям.

Распе створив самостійний твір, спираючись у той же час на фольклор, німецьку традицію, а також на ряд творів, починаючи з античних часів і до своїх старших сучасників, до Свіфта з його "Подорожами Гуллівера".

Слідом за Распе відомий німецький поет Готфрід Август Бюргер (1747-1794), котрому сподобалась книга Рудольфа Еріха, переосмислив, доповнив і видав її під довгою, за тією модою, назвою "Дивовижні пригоди на воді й на суші барона фон Мюнхаузена". Ця книга витримала декілька видань в Англії, потім у Німеччині, перекладалась іншими європейськими мовами, переказувалась, перевидавалась і стала, нарешті, найпопулярнішою і всесвітньовідомою. Саме Бюргер надав цьому творові широти й перетворив англійський твір на витвір світової літератури.

Свої пригоди барон Мюнхаузен розповідає у щирій манері, хоча кожна історія в кінці має мораль, барон пропонує перевірити його хоробру вдачу або відвідати ті місця, де він відзначився, а потім підсумовує свій подвиг і наголошує на тому, що лише він і міг упоратися з цим завданням. Сам тон оповіді бринить тонким гумором, котрий хоч і трохи знижує відвагу героя, але повністю не дискредитує його. Всі пояснення Мюнхаузена дуже чіткі і, на його думку, досить об'єктивні. Хіба ми сумніваємося, що єдиний спосіб врятувати себе з болота - це витягти себе за косу, а ховатися від ведмедів можна лише у ведмежій шкурі, та й що може вирости на голові в оленя, якщо в нього поцілити вишневими кісточками. Пригоди у турецького султана звучать зовсім як казка, де барон залучає собі на допомогу скорохода, силача, того, хто однією ніздрею здіймає бурю, а у мирний час крутить млина, тому й твердимо, що до твору було залучено фольклорні мотиви. В кінці твору Мюнхаузен звертається до своїх нащадків і розповідає, що на одному острові він бачив шибениці з повішеними за п'яти, на запитання місцевих жителів, за що повішені бідолахи, Мюнхаузен зізнається, що ці мандрівники обманювали своїх слухачів неймовірними описами тих місць і подій, де вони буцімто побували. Яка ж реакція нашого героя? Він засуджує таких брехунів, бо сам він, як твердить, завжди дотримувався у розповідях лише фактів.

ОСНОВНІ ТВОРИ:

"Оповідь барона Мюнхаузена про його чудові мандри".

ЛІТЕРАТУРА: 1. Два Мюнхаузена.- Минск, 1993.; 2. Бюрге Г. А., Распе Р. 3. Удивительные путешествия на суше и на море, военные походы и веселые приключения барона фон Мюнхаузена, о которых он обычно рассказывает за бутылкой в кругу своих друзей.- М.,1985.

# data[].attributes.attachment_link.title
Распе Рудольф Еріх: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
РУДОЛЬФ ЕРІХ РАСПЕ (1737 - 1794) Німецький вчений, літератор Распе вивчав у Геттінгені й Лейпцігу природничі дисципліни та філософію. У 1767 році став професором у Каролінумі й доглядачем монетного кабінету, а також бібліотекарем в Касселі. Йому належать деякі праці з літератури, мінералогії, геології, а також рецензії.

# data[].attributes.headline
Нові найправдивіші і

# data[].attributes.body
Нові найправдивіші історії про Барона, 2015

# data[].attributes.attachment_link.title
Самые правдивые истории (2015) Мультфильм о новых приключениях Мюнхгаузена

# data[].attributes.headline
Перша анімаційна вер

# data[].attributes.body
Перша анімаційна версія книги про Барона Мюнхгаузена, 1929 рік

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Классика советского кино (официальный канал)

# data[].attributes.attachment_link.title
Похождения Мюнхгаузена (1929) мультфильм

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мультики студии Союзмультфильм

# data[].attributes.attachment_link.title
Мультики: Приключения барона Мюнхаузена

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Киноконцерн "Мосфильм"

# data[].attributes.attachment_link.title
Тот самый Мюнхгаузен 2 серия (комедия, реж. Марк Захаров, 1979 г.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Киноконцерн "Мосфильм"

# data[].attributes.attachment_link.title
Тот самый Мюнхгаузен 1 серия (комедия, реж. Марк Захаров, 1979 г.)

# data[].attributes.headline
Мультфільм "Пригоди 

# data[].attributes.body
Мультфільм "Пригоди Барона Мюнхгаузена", 1974 рік (всі серії)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СМОТРИМ. Русские мультфильмы

# data[].attributes.attachment_link.title
Приключения Мюнхаузена. Все серии подряд смотреть онлайн | Золотая коллекция

# data[].attributes.attachment_link.title
💥2.Пригоди барона Мюнхгаузена (Еріх Распе) 🐗 АУДІОКАЗКА🦌 Слухати українською 🐺 Baron von Munchau

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СВІТ КАЗОК 🇺🇦

# data[].attributes.attachment_link.title
💥1.Пригоди барона Мюнхгаузена (Еріх Распе) 🐗  АУДІОКАЗКА🦌 Слухати українською 🐺 Baron von Muncha

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Рудольф Еріх Распе

Пригоди барона Мюнхгаузена

Переказ для дітей Корнія Чуковського

Переклад Григора Тютюнника

(1981)

НАЙПРАВДИВІША ЛЮДИНА НА ЗЕМЛІ

Маленький дідок із довгим носом сидить біля каміна й розказує про свої пригоди. Його слухачі сміються просто йому в очі:

- Ох і Мюнхаузен! Оце барон!

Але він навіть не дивиться на них.

Він собі спокійно веде далі: як він літав на Місяць, як він жив серед триногих людей, як його проковтнула велетенська рибина, як у нього відірвалася голова.

Одного разу якийсь проїжджий слухав-слухав те все і раптом не стерпів:

- Усе це вигадки! Нічого того не було, що ти розказуєш! Дідок насупився і поважно відповів:

- Ті графи, барони, князі й султани, яких я мав честь називати своїми друзями, завжди казали, що я найправдивіша людина на землі.

Усі зареготалися ще дужче.

- Мюнхаузен - правдива людина! Ха-ха-ха! Ха-ха-ха! Ха-ха-ха!

А Мюнхаузен, і оком не моргнувши, правив далі: про те, як на голові в оленя виросло розкішне дерево.

- Дерево?.. На голові в оленя?!

- Так. Вишня. 1 на вишні ягоди. Такі соковиті, солодкі...

Усі ці оповідання надруковані тут, в оцій книжці. Прочитайте їх і скажете самі, чи була коли в світі людина, правдивіша за барона Мюнхаузена.

ЧАСТИНА ПЕРША

КІНЬ НА ДЗВІНИЦІ

Я виїхав до Росії верхи на коні. Було це взимку. Йшов сніг.

Кінь підбився і став спотикатися. Мені дуже схотілося спати. Я ледве з сідла не падав від утоми. Та даремно я шукав, де переночувати: дорогою не трапилося мені жодного села. Що тут робити? Довелося ночувати серед поля.

Навкруги ні дерева, ні кущика. Тільки маленький стовпчик стирчав з-під снігу.

До цього стовпчика я сяк-так прив'язав свого змерзлого коня, а сам уклався тут-таки, на снігу, й заснув.

Спав я довго, а коли прокинувся, то побачив, що лежу не в полі, а в селі, або, краще сказати, в якомусь містечку: звідусіль мене оточують будинки.

Що таке? Де це я опинився? Як могли ці будинки вродитися тут за одну ніч?

І де дівся мій кінь?

Довго я не розумів, що сталося. Коли чую знайоме іржання. Це ірже мій кінь.

Але де ж він?

Іржання чути звідкись ізгори.

Я підводжу голову - і що ж?

Мій кінь висить на вершку дзвіниці. Він прив'язаний просто до хреста.

Я вмить збагнув, у чім річ.

Учора ввечері все це містечко, з усіма людьми й будинками, було геть-чисто заметене снігом, з-під нього стирчав тільки вершечок хреста.

Я не знав, що то хрест, мені здалося, що то - невеличкий стовпчик, і я прив'язав до нього свого змореного коня! А вночі, поки я спав, почалася велика відлига, сніг розтав, і я незчувся, як опустився на землю.

Але сердешний мій кінь так і лишився там, угорі, на дзвіниці. Прив'язаний до хреста, він не міг спуститися на землю.

Що робити?

Не довго думавши, хапаю пістолет, як слід прицілююся і влучаю просто у вуздечку, бо з мене завжди був добрий стрілець.

Вуздечка - навпіл.

Кінь швидко спускається до мене.

Я на нього - і вихором уперед.

ВОВК, ЗАПРЯЖЕНИЙ У САНИ

Але взимку верхи на коні незручно, куди краще їхати саньми. Я купив собі добрячі сани і швидко подався м'яким снігом.

Надвечір уїхав я в ліс. Я був уже придрімав, коли це почув тривожне іржання. Я озирнувся і при світлі місяця побачив страшного вовка, який, роззявивши зубату пащу, біг за моїми саньми. Надії на порятунок не було.

Я ліг на дно саней і від страху заплющив очі.

Кінь мій гнав як шалений. Клацання вовчих зубів лунало в мене над самим вухом.

Але, на щастя, вовк не звернув на мене ніякої уваги.

Він перескочив через сани - просто у мене над головою - і накинувся на мого бідолашного коня.

В одну мить задня частина мого коня щезла в неситій вовчій пащі.

Передня частина з болю й жаху все бігла вперед.

Вовк в'їдався в мого коня все глибше й глибше.

Коли я прийшов до тями, то вхопив батіг і, не гаючи й хвилини, заходився шмагати ним ненажерливого звіра.

Він завив і рвонувся вперед.

Передня частина коня, якої ще не з'їв вовк, випала з упряжі в сніг, і вовк опинився на його місці - в голоблях і кінській збруї!

Вирватися з цієї збруї вовк не міг: він був запряжений, як кінь.

Я шмагав і шмагав його що було сили.

Він летів уперед, тягнучи за собою мої сани.

Ми мчали так швидко, що вже за дві-три години в'їхали чвалом у Петербург.

Здивовані петербуржці юрбами бігли дивитись на героя, що замість коня запріг у сани страшного вовка.

ІСКРИ З ОЧЕЙ

У Петербурзі мені велося добре. Я часто ходив на полювання, і тепер залюбки згадую ті веселі часи, коли зі мною мало не щодня траплялося стільки дивовижних пригод.

Одна пригода була дуже кумедна.

Річ у тім, що з вікна моєї спальні було видно великий став, де водилося дуже багато усякої дичини.

Якось уранці, підійшовши до вікна, я вгледів на ставу диких качок.

Миттю вхопив я рушницю і стрімголов вибіг із будинку.

Але зопалу, збігаючи по східцях, я вдарився головою об двері, та так, що з очей мені посипалися іскри.

Це не спинило мене.

Я побіг далі. Ось, нарешті, й ставок. Цілюся в найситішу качку, хочу вистрелити - і, на превеликий жах, помічаю, що в рушниці нема кременя. А без кременя неможливо стріляти.

Побігти додому по кремінь?

Але ж качки можуть полетіти.

Я сумно опустив рушницю, проклинаючи свою долю, аж раптом мені блиснула щаслива думка.

Що сили мав ударив я себе кулаком у праве око. Із ока, звичайно, так і сипонули іскри, і порох одразу спалахнув.

Так! Порох спалахнув, рушниця вистрелила, і я одним пострілом убив десять чудових качок.

Раджу й вам: щоразу, як надумаєте розвести вогонь, добувайте іскри зі свого правого ока.

ДИВОВИЖНЕ ПОЛЮВАННЯ

А втім, зі мною бували й кумедніші випадки. Якось я пробув на полюванні цілий день і надвечір натрапив у глухому лісі на чимале озеро, яке аж кишіло дикими качками.

Зроду-віку не бачив я такої сили качок!

На жаль, у мене не лишилося жодної кулі.

А я саме того вечора чекав у гості велику компанію приятелів, і мені хотілося почастувати їх дичиною. Я взагалі людина гостинна й щедра. Мої обіди і вечері славилися на весь Петербург. Як мені вертатися додому без качок?

Довго я стояв вагаючись і раптом згадав собі, що в мене в мисливській торбі лишився шматочок сала.

Ура! Це сало буде чудовою принадою! Дістаю його з торби, швидко прив'язую до довгого тонкого мотузка і кидаю у воду.

Качки, побачивши ласеньке, враз підпливають до сала.

Одна з них пожадливо його ковтає.

Але сало слизьке і, швидко пройшовши крізь качку, вискакує в неї позаду!

Отож качка опиняється в мене на мотузочку.

Тоді до сала підпливає друга качка, і з нею діється те саме.

Качка за качкою ковтають сало і нанизуються на мій мотузок, немов на нитку.

Не минає й десяти хвилин, а вже всі як є качки нанизані на нього, мов намисто.

Можете собі уявити, як весело було мені дивитися на таку багату здобич!

Мені лишилось тільки витягти нанизаних качок і віднести до свого кухаря на кухню.

Ото буде бенкет для моїх друзів!

Але нести цілий табун качок виявилось не так-то легко.

Я ступив кілька кроків і страх утомився. Коли - уявіть собі мій подив! - качки знялися в повітря й підняли мене до хмар.

Інший на моєму місці розгубився б, але я людина хоробра й винахідлива.

Я зробив кермо із свого сюртука і, правуючи качками, швидко полетів додому.

Але як спуститися донизу?

Та простісінько! Моя кмітливість стала й тут мені в пригоді. Я скрутив кільком качкам голови, і ми почали повільно спускатись на землю.

Я потрапив якраз у димар своєї власної кухні! Бачили б ви, як здивувався мій кухар, коли я постав перед ним у печі!

На щастя, він ще не встиг у ній розпалити.

КУРІПКИ НА ШОМПОЛІ

О, кмітливість - велика штука! Якось мені трапилося одним пострілом підстрелити сімох куріпок. Після цього навіть вороги мої мусили визнати, що я - стрілець над усіма стрільцями в світі, що такого стрільця, як Мюнхаузен, ще ніколи не бувало.

Сталося це так.

Я повертався з полювання, вистрілявши усі свої кулі. Нараз у мене з-під ніг випурхнуло сім куріпок. Звісно, я не міг дати вислизнути отакій чудовій дичині.

Я зарядив свою рушницю - чим би ви думали? - шомполом! Еге ж, звичайнісіньким шомполом, себто залізною круглою паличкою, якою прочищають рушницю!

Потім я підбіг до куріпок, сполохав їх і вистрелив.

Куріпки знялись одна по одній, і мій шомпол пронизав одразу всіх сімох. Усі сім куріпок упали до моїх ніг!

Я підняв їх і здивовано побачив, що вони смажені!

Зрештою, інакше й бути не могло: адже мій шомпол дуже нагрівся від пострілу, і куріпки, нанизавшися на нього, не могли не засмажитись.

Я сів на траву і тут-таки усмак пообідав.

ЛИСИЦЯ НА ГОЛЦІ

А вжеж, кмітливість - найголовніше в житті, і не було в світі людини, кмітливішої від барона Мюнхаузена. Одного разу в російському дрімучому лісі мені трапилась чорно-бура лисиця.

Шкура цієї лисиці була така гарна, що мені стало шкода псувати її кулею чи шротом.

Не гаючи й хвилини, я вийняв кулю з рушниці і, зарядивши її довгою шевською голкою, вистрелив у цю лисицю, а що лисиця стояла під деревом, голка міцно пришпилила її хвіст до стовбура.

Я неквапом підійшов до лисиці і почав стьобати її нагаєм.

Вона так очманіла з болю, що - повірите? - вискочила із своєї шкури і втекла від мене голісінька. А шкура дісталась мені ціла, не попсована ні кулею, ні шротом.

СЛІПА СВИНЯ

Еге ж, багато траплялося зі мною усяких дивних пригод!

Пробираюсь я одного разу крізь гущину дрімучого лісу й бачу: біжить дике порося, зовсім ще невеличке, а за поросям - превелика свиня.

Я вистрелив, але, на жаль, схибив.

Куля моя пролетіла якраз між поросям і свинею.

Порося завищало і шаснуло в ліс, а свиня стала на місці як укопана.

Я здивувався: чому й вона не тікає від мене? Але, підійшовши ближче, зрозумів, у чому річ. Свиня була сліпа і не бачила дороги. Вона могла гуляти лісом, лише тримаючись за хвостик свого поросяти. Моя куля відірвала цей хвостик. Порося втекло, а свиня сама, без нього, не знала, куди їй іти. Безпорадно стояла вона з кінчиком поросячого хвоста в зубах. Тут мені набігла блискуча думка. Я схопив цей хвостик і повів свиню до себе на кухню. Бідолашна сліпа слухняно плентала за мною, думаючи, що її, як завжди, веде порося!

Так, я мушу повторити ще раз: кмітливість - велика штука!

ЯК Я СПІЙМАВ КАБАНА

Іншим разом мені трапився в лісі дикий кабан.

Упоратися з ним було далеко важче.

# data[].attributes.attachment_link.title
Пригоди барона Мюнхаузена - Рудольф Еріх Распе, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Пригоди барона Мюнхаузена" (автор: Рудольф Еріх Распе) онлайн українською. Повний текст електронної книги Рудольф Еріх Распе - Пригоди барона Мюнхаузена в перекладі українською мовою на УкрЛіб