# data[].attributes.body
INDESINENTER

Homenatge al Dr. Jordi Rubió

Nosaltres sabíem
d’un únic senyor
i vèiem com
esdevenia
gos.
Envilit pel ventre,
per l’afalac al ventre,
per la por,
s’ajup sota el fuet
amb foll oblit
de la raó
que té.
Arnat, menjat
de plagues,
aquest trist
número de baratilli,
saldo al circ
de la mort,
sense parar llepava
l’aspra mà
que l’ha fermat
des de tant temps
al fang.
Li hauria estat
senzill de fer
del seu silenci mur
impenetrable, altíssim:
va triar
la gran vergonya mansa
dels lladrucs.
Mai no hem pogut,
però, desesperar
del vell vençut
i elevem en la nit
un cant a crits,
car les paraules vessen
de sentit.
L’aigua, la terra,
l’aire, el foc
són seus,
si s’arrisca d’un cop
a ser qui és.
Caldrà que digui
de seguida prou,
que vulgui ara
caminar de nou,
alçat, sense repòs,
per sempre més
home salvat en poble,
contra el vent.
Salvat en poble,
ja l’amo de tot,
no gos mesell,
sinó l’únic senyor.

Salvador Espriu

Salvador Espriu. Les cançons d’Ariadna, 1949.

# data[].attributes.body
"Allí fan unes festes
que a molts els dura un any
i que altres les esperen
sense pensar en el sant".
Ovidi Montllor.

# data[].attributes.body
Angel Terron, 1977/1996

# data[].attributes.body
Lluís Llach
|  | UN NÚVOL BLANCSenzillament se’n va la vida, i arriba
com un cabdell que el vent desfila, i fina.
Som actors a voltes,
espectadors a voltes,
senzillament i com si res, la vida ens dóna i pren paper.

Serenament quan ve l’onada, acaba,
i potser, en el deixar-se vèncer, comença.
La platja enamorada
no sap l’espera llarga
i obre els braços no fos cas, l’onada avui volgués queda’s.

Així només, em deixo que tu em deixis;
només així, et deixo que ara em deixis.
Jo tinc, per a tu, un niu en el meu arbre
i un núvol blanc, penjat d’alguna branca.
Molt blanca...

Sovint és quan el sol declina que el mires.
Ell, pesarós, sap que, si minva, l’estimes.
Arribem tard a voltes
sense saber que a voltes
el fràgil art d’un gest senzill, podria dir-te que...

Només així, em deixo que tu em deixis;
així només, et deixo que ara em deixis.
Jo tinc, per a tu, un niu en el meu arbre
i un núvol blanc, penjat d’alguna branca.
Molt blanc...

# data[].attributes.body
MAJAVA

# data[].attributes.attachment_link.title
Dames de foc - Majava (videoclip oficial)

# data[].attributes.attachment_link.description
Poema de Maria Mercè Marçal Idea original d'Ovidi3 Música de Borja Penalba Interpretació de Mireia Vives & Gemma Humet Realització de Lorena Perales & Manuela Alandes De i per a les dones. Juntes farem la nostra nit. Cançó finalista del certamen Terra i Cultura 2015 al millor poema musicat en català, organitzat pel Celler Vall Llach.

# data[].attributes.body
Ets com s'altra gent,
tens ses venes per davall sa pell.

I fas ones, quan respires.

Ets com s'altra gent,
fas ses coses que creus que has de fer.

I me fas plorar. I fas que estigui bé.

Ets com s'altra gent, fas que allò que és fred torni calent.

I fas ones, quan respires.

Miquel Serra
El perfum dels vegetals, 2014

# data[].attributes.body
Antull de tu. Miquel Àngel Lladó Ribas

# data[].attributes.body
Per l'abril,
si cada gota en val mil,
cada rosa en val deu mil
i cada llibre cent mil.

Amb pluja, roses i llibres
celebrem la festa gran,
que ningú no en quedi fora,
ni els d'ara ni els qui vindran;
els d'ara, per fer patxoca
al costat de l'alt patró,
els qui vindran, per si toca
d'afegir-hi més saó,
perquè sant Jordi se senti
sempre ben acompanyat
i ens ajudi, als uns i als altres,
a poder guanyar el combat
que fa tants segles que dura
i encara no s'ha acabat.

Per això, quan l'abril pinta
tots els marges de color
i fa les nits molt més tèbies
i el cel més encisador,
convé que tots, nois i noies,
cantem ben fort la cançó:

Per l'abril,
si cada gota en val mil,
cada rosa en val deu mil
i cada llibre cent mil.

Miquel Martí i Pol

# data[].attributes.headline
Un cop despullats, ¿què queda de tu, de mi, de nosaltres? Nomes les ferides que vam provocar-nos mútuament sense voler, tèbies i callades. Aquest és el lligam més fort que pot existir entre dues persones. Si t'hi fixes bé, advertiràs que la cicatriu del teu pit és la continuació exacta de la cicatriu que tinc al dors de la mà. El final de l'una encaixa a la perfecció amb l'inici de l'altra. No ho pot veure ni sentir ningú, això. Tan sols tu, jo, nosaltres. Perquè, un cop despullats, ¿què podem fer, si no? Buscar els bulbs del plaer, com qui viu, com qui mor, com qui escriu poesia. Òscar Palazón. Imagino Budapest 

# data[].attributes.subject
Un cop despullats, ¿què queda de tu, de mi, de nosaltres? Nomes les ferides que vam provocar-nos mútuament sense voler, tèbies i callades. Aquest és el lligam més fort que pot existir entre dues persones. Si t'hi fixes bé, advertiràs que la cicatriu del teu pit és la continuació exacta de la cicatriu que tinc al dors de la mà. El final de l'una encaixa a la perfecció amb l'inici de l'altra. No ho pot veure ni sentir ningú, això. Tan sols tu, jo, nosaltres. Perquè, un cop despullats, ¿què podem fer, si no? Buscar els bulbs del plaer, com qui viu, com qui mor, com qui escriu poesia. Òscar Palazón. Imagino Budapest 

# data[].attributes.body
Si haguessis nascut en una altra terra, podries ser blanc,

podries ser negre...
Un altre país
fóra casa teva,
i diries "sí"
en una altra llengua.
T'hauries criat
d'una altra manera.
Més bona, potser.
Potser més dolenta.
Tindries més sort
o potser més pega...
Tindries amics
i jocs d'altra mena;
duries vestits
de sac o de seda,
sabates de pell
o tosca espardenya,
o aniries nu
perdut per la selva.
Podries llegir
contes i poemes,
o no tenir llibres
ni saber de lletra.
Podries menjar
coses llamineres
o només crostons
secs de pa negre.
Podries... podries...

Per tot això pensa
que importa tenir
les mans ben obertes
i ajudar qui ve
fugint de la guerra,
fugint del dolor
i de la pobresa.
Si tu fossis nat
a la seva terra
la tristesa d'ell
podria ser teva.

Joana Raspall

# data[].attributes.headline
A vegades és necessari i forçós que un home mori per un poble, però mai no ha de morir tot un poble per un home sol: recorda sempre això, Sepharad. Fes que siguin segurs els ponts del diàleg i mira de comprendre i estimar les raons i les parles diverses dels teus fills. Salvador Espriu

# data[].attributes.subject
A vegades és necessari i forçós que un home mori per un poble, però mai no ha de morir tot un poble per un home sol: recorda sempre això, Sepharad. Fes que siguin segurs els ponts del diàleg i mira de comprendre i estimar les raons i les parles diverses dels teus fills. Salvador Espriu

# data[].attributes.body
La meva ànima voldria enlairar-se,

però el meu cos no la deixa sortir.

És com si jo volgués allunyar-me

de mi.

Però quan l'àngel o la musa m'inspiren

sóc l'alè d'un exèrcit diví

sóc la guspira, estel o carícia,

guspira, estel o carícia

per fi.

Mishima.

# data[].attributes.body
Hem consentit callar massa espesses vegades,

obrir de pinte-en-ample els escrits de color

perquè entràs la llum clara dels llibres que no veim.

Hem imitat la mar sobre guarets immensos

on nien i conserven aucells pintats de blau.

Hem callat potser massa. Hem vist podar brancons.

Tots els records que dúiem al cor de les butxaques

s'han esvaït per sempre, com fulles de tardor.

A l'endemà de creure amb béns escatimats

salparem de bell nou cap a l'illa de Creta.

Damià Huguet.

# data[].attributes.body
Diuen que el mes d'abril no és un rèptil,
que la flor se despenja i no penja mai d'un fil.

I diuen que la peresa és la naturalesa
de mamífers en vies d'extinció.
Oh, no: de mamífers en llocs on fa calor.

Migracions de salmons i tu te'n rius,
estacions temporals i dies definitius.

I diuen que la destresa d'aquesta mà malmesa
és producte de certa evolució.

Des de que no hi ets,
vaig en reserva,
en punt mort
mor mala herba,
bona sort
i adéu.

Des de que no hi ets,
passos de zebra,
peus de plom,
no som qui era
i qui som
no ho sé.

Da Souza
Futbol d'Avantguarda, 2018

# data[].attributes.body
Cos meu, recorda
no solament com t'han arribat a estimar,
no solament els llits on has jagut,
sinó també aquells desigs que per tu
lluïen dins els ulls obertament
i tremolaven dins la veu -i algun
fortuït entrebanc els va fer vans.
Ara que tot això ja són coses passades,
fa gairebé l'efecte que també als desigs
aquells vas ser donat -ah, com lluïen,
recorda, dins els ulls que se't clavaven,
com tremolaven dins la veu, per tu, recorda, cos.

Konstandinos Kavafis, Poemes de Kavafis, 1918.