# data[].attributes.body
І знову перевір себе...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Алла  Какуша

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко. Маруся Чурай

# data[].attributes.attachment_link.description
Українська література. Тестові завдання. Підготовка до ЗНО

Тестові завдання з вибором однієї правильної відповіді

# data[].attributes.body
І  знову тест...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Скрипник 

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман  "Маруся Чурай"

# data[].attributes.attachment_link.description
Установи сюжет за розділами роману

# data[].attributes.body
Це потрібно, коли підеш на ЗНО))

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Маруся Чурай

* "Болить моя головонька від самого чола:
Не бачила миленького ні тепер, ні вчора,
Ой бачиться, не журюся, в тугу не вдаюся,
А як вийду за ворота, од вітру валюся.
Ой бачиться, що не плачу, самі сльози ллються:
Од милого нема людей, од нелюба шлються."
(Маруся про себе)
* "Ця дівчина не просто так, Маруся.
Це - голос наш. Це - пісня. Це - душа.
Коли в похід виходила батава,
Її піснями плакала Полтава.
Що нам було потрібно на війні?
Шаблі, знамена і її пісні"
(Іван Іскра про Марусю).
* Вона піснями виспівала душу
Вона пісні ці залишила нам
(Іван Іскра про Марусю)
* Я-навіжена.Я-дитя любові.
Мені без неї білий світ глевкий.
(Маруся про себе)

* Ця дівчина... Обличчя, з ікон
І ви її збираєтесь карати?!
А що,як інший вибрати закон
Не з боку вбивства,а із боку зради?
(Запорожець захищає Марую на суді)
* - А хто ж би ще труїв Бобренка Гриця?
Кому він ще так знівечив життя?
(Бобренчиха про те, що Гриця отруїла саме Маруся)
* Ну, ті сказали, що Маруся - відьма,
що у Полтаві гіршої нема.
(свідки про Марусю)
* "Котра дівчина чорні брови має,
то тая дівчина усі чари знає".
(Маруся співала про себе)
* Чурай Маруся, що його любила,
любила, справді, вірно і давно,
тоді його із ревнощів убила,
підсипавши отруту у вино.
(свідки про Марусю)
* В ту ніч вона сама його до себе,
розпутниця, обманом затягла.
(Бобренчиха про те, що Гриця отруїла саме Маруся)
* Яка стоїть немов свята та божа.
Ото така вже вдача потайна.
Бо на обличчя з янголами схожа,
але в душі - то чистий сатана.
(Бобренчиха про Марусю)
* не хто ж, а він звів дівчину з пуття.
І то була любов, а не розпуста.
(про те,що саме Гриць знівечив життя Марусі і про те,що в них була справжня любов)
* А все ходив до тої чарівниці,
недарма в річці топлять чарівниць.
(Підкріплює те,що Марусю вважали чарівницею)

Про те, як Маруся хотіла втопитися:
* Брате мій, нарéчений Іваном!
Нащо рятував мене? Біда.

* Дожилась я мукою земною,
що нема й втопитися куди.

* А я все жду. Та не така й біднесенька.
Не думай, Грицю, справді не така.
Бо я чекаю не кого, а месника.
Я ж лицаря чекаю, козака.(Маруся про себе)

* І ми були такі одні,
така печаль нас пов'язала!
Щось надірвалося в мені,
і я йому тоді сказала:

- Якщо загинеш, буду я вдовою.
Чи й ти, не знаю, любиш так мене.
А я вже, Грицю, їден дух з тобою,
хай ми вже й тілом будемо одне.

Я цілувала його віченьки,
аж поки місяць не погас.
Щаслива тобі цяя ніченька,
остання, може, у нас!.. (Маруся про кохання до Гриця)

* Вже й не співалось. І слова ті самі ж,
а мов не ті, таке щось в них смутне.
Вже й подруги повіддавались заміж,
уже й не кличуть дружкою мене.

Бо я така зробилась, як черниця.
Куди вже там співать про молоду?
Куди вже там ходить на вечорниці,
як я до церкви ледве вже іду?

В тії Марусі що не слово - нáсторч.
Таж там росте на хаті кропива.
Мені таку невістку ані нá оч,
ні нá оч, сину, поки я жива!(Бобренчиха про Марусю)

* Пісні у неї - то велика-туга,
а серце в неї горде і трудне.
Твоя любов до неї - то недуга.
Видужуй, сину, пожалій мене.

Хіба то дівка? То ж таки ледащо.
Усе б співала. Боже упаси!
Ми вже й без неї з'їхали нінащо,
а з нею геть вже зійдемо на пси.(Бобренчиха про Марусю)

* Які там "Засвіт встали козаченьки"?
А цілий полк співає. Дивина.
Це щось для дівки, сину, височенько.
Не вірю, щоб складала це вона. (Бобренчиха про Марусю)

Гордій Чурай
Гордій Чурай - батько Марусі.
* Був полум'яним патріотом,
* мужнім оборонцем своєї землі.
* Швидкий на розум,
* чистий серцем,
* Чурай не терпів кривди, знущання над людьми.
Про його славні подвиги складено пісні, які передаються з покоління в покоління:
* "...пішов у смерть - і повернувся в думі,
і вже тепер ніхто його не вб'є."

Мій батько так не вмів.
Він знав одне - боротись до загину.(Маруся про батька)

* Жили од нас за третім перелазом.
Мій батько співчував йому, невдасі.
Вони іще й парубкували разом,
і поженились десь у одночассі.

Горпина Чураїха:
Матір Марусі була матір'ю по своїй суті,
"матір'ю усьому на землі" (дуже добра та чуйна людина).
Не випадково Гриць казав, звертаючись до Марусі, напрочуд точні слова:
"Тут двоє матерів, твоя і Божа".
* І серед того всього буйноцвіту -
вона одна, зоключена, стара.
І вже ніхто не вернеться ніколи.
І хата вмре... і я вже не прийду...
І лиш на схилах монастирські бджоли
бринять у монастирському саду...(роздуми Марусі про майбутнє матері)

Гриць Бобренко
* "Коли б же я знала, маляра б найняла,
Його біле личко та й намалювала.
Карі оченятка, котрі я любила,
його русі кудрі я б позолотила."

* "Грицю, Грицю, до роботи! -
В Гриця порвані чоботи...
Грицю, Грицю, до телят! -
В Гриця ніженьки болять..."

* "Чом ти мене не послухав, як тобі казала:
"Ходім, серце, повінчаймось, щоб мати не знала".
Ти все неньку свою слухав, мене покидаєш,
Покидаєш сиротину, Іншої шукаєш."

* "Гей, ти, молоденький, голубе сизенький,
Не в правді живеш;
Минуєш мою хату і мої ворота,
До іншої йдеш."

* А він такий, що він брехать не буде.
Грицько був чесний, не якийсь бабій

* Я мала, люди, сина не розпусника.
Він шанував і хату, і город.

* То те дитя й на ноги зіп'ялося, і розуму дійшло у Чураїв.

* Грицько ж, він міряв не тією міркою. В житті шукав дорогу не пряму. Він народився під такою зіркою, що щось в душі двоїлося йому

* Любив достаток і любив пісні.

* Таке було гарнесеньке хлоп'ятко. Цікаве. А ласкаве, як телятко.

* Загинуть хлопці, то хоча б по-людськи. А як загинув, як загинув ти?

* А в нього ж серце навпіл розривалось. А він Бобренко. Він же не Чурай

* Дражливий став. Ледь що, вже й суперечка

* А я такий, я матір поважаю. Я впоперек їй слова не скажу.

* Та він же в світі отакий один. Він, мамо, гордий. Він козак. Він лицар. І що для нього гроші, мамо? Дим..

* А Гриць Бобренко - з тих, що хочуть жить

* Грицько був красень, очі - як терночки...

* Гриць був інакший. Щирими очима він так дивився приязно на світ! Це, Грицю, що, була твоя личина? Яку ж ти душу приховав під спід?!.

* І тільки у домашньому бою сміливість раптом втратив ти свою.

* Я мучуся. Я сам собі шуліка. Є щось в мені так наче не моє. Немов живе в мені два чоловіка,і хтось когось в мені не впізнає

* Я мучуся. Я сам собі шуліка. Є щось в мені так наче не моє. Немов живе в мені два чоловіка,і хтось когось в мені не впізнає

* Гриць був інакший. Щирими очима
він так дивився приязно на світ!
Це, Грицю, що, була твоя личина?
Яку ж ти душу приховав під спід?!

Бо ж річ не в тім - женився, не женився,
прийшов, пішов, забув чи не забув.
А в тому річ, коли він так змінився?
Чи, може, він такий і зроду був? (Маруся про Грицька)

* Чи він мені, чи я йому - нерівня.
Нерівня душ - це гірше, ніж майна!

* От ти прийшов з великого походу,
а не приніс ні слави, ні добра.
Сидиш, мовчиш, ні за холодну воду.
Та й не туди, що я уже стара.
Все дивишся, та якось наче здалеку.
Все думаєш, і лікоть на столі.
То все небесні, сину мій, мигдалики.
А треба жити, сину, на землі.(Бобренчиха про сина)

* Коли я йшов, Марусю, у повстання,
я твердо знав, що ти уже моя,
що це любов і перша, і остання,
що не знесе ніяка течія
мене убік. Що я уже нікому,
нікому в світі так не поклянусь.
Що з тих боїв, з таких боїв! -
додому
я вже навіки інший повернусь.
Бо вже таке підняв на свої плечі,
такою кров'ю в битвах освятивсь,
що всі оті домашні колотнечі
мене вже не засмокчуть, як колись.

Мартин Пушкар
* - Ще не старий. І силу мав, і силу
(про ньго потім думу іскладуть.
Мине сім літ - і голову цю сиву
Виговському на списі подадуть)

* Я, як суддя, вважаю особисто,
чи це була отрута, чи дання,
а в кожнім разі це було убивство.

* Пушкар сказав, що так-то воно так.
Не шануватись дівчині негоже.
Але ж і з Гриця добрий був лайдак.
Тут, товариство, дьоготь не поможе.

* - Панове суд! Я вірю цій людині,-
сказав Пушкар.(про слова Якима Шибилиста)

* ...Мартин Пушкар додому відпустив
свій полк Полтавський в п'ятдесятім році,
щоб кожен собі добре погостив,
але щоб так - із шаблею при боці

* Той монастир недавно збудували.
Там дзвони є на різні голоси.
Його Пушкар з Іваном фундували,
раніш були ліси там та ліси.

* Дівчата кажуть: - Він тебе кохає.-
А я кажу: - Та цур йому, чудний.-
А Гриць, було, і сердиться, й зітхає.
- Він,- каже,- хитрий,- каже,- потайний.

* В нас на кутку його не люблять наші.
Шляхетний дуже і чолом не б'є.
Він(Грицько) ,- каже,- гордий. З ним не звариш каші.
Він і мовчить, бо дума щось своє.

* Кого в цім ділі шкода, так це Івана Іскру. То - козак.

* Любив же він Марусю, не дай Боже!.

* Той вершник зветься Іскрою Іваном. Йому сьогодні тяжче ніж кому.

* А більш мовчить, не щедрий на слова.

* Не дбав я про славу, не дбав про майно,- я мушу вернутись живий до Полтави, а там хоч і вмерти, мені все одно.

* Ти любиш не цю, Іване. Ти пам'ять свою кохаєш.

* Прощай, Іване, найвірніший друже, шляхетна іскро вічного вогню.

* Про пісні Марусі він високої думки:

Її пісні - як перло многоцінне,
як дивен скарб серед земних марнот.
Про наші битви - на папері голо.
Лише в піснях вогонь отой пашить.
Таку співачку покарать на горло, -
та це ж не що, а пісню задушить!"
"Таке нещастя хоч кого знеможе.
Це ж можна тут рішитися ума.
Любив же він Марусю, не дай Боже!
* Тепер сидить, лиця на нім нема" (Іван Іскра на суді над Марусею)

Бобренчиха
* -Все, було, невлад,
все їй не так, і чоловік, і хата.
Все щось болить, то груди, то живіт.
Така була висока і цибата,
як чапля з Перещепинських боліт.
Було, не вип'є, бідна, і не з'їсть,-
уся пішла в роботу і у злість.
Така уже зробилась, як Яга.
Все на курей накрикує: "Гай-га!"

* - Щоб у заміжніх погубив підметки?
Чи, щоб пішов до Таці Кисломедки,
котра тягалась бозна-де і з ким!

* -Вони іще й парубкували разом,
І поженились десь у одночассі.
На Дмитра десь. А вже десь на Варвари
прийшов Бобренко, похиливши гребінь:
"Знайшов собі ти дівчину до пари,
а я ускочив під дурного греблю".(доля щлюбу бобренчивдо и)

* -Бобренки, ті не дуже бідували.
Вони в оренду землю віддавали.
У Кривохатках хатка та нова
єдина, може, хатка не крива.

* ...лишалася вдовою,
лютіша стала до роботи вдвоє.
Було не вип'є, бідна, і не заїсть,
уся пішла в роботу і у злість,
Така уже зробилась, як Яга.

# data[].attributes.attachment_link.title
Цитатна характеристика героїв історичного роману у віршах "Маруся Чурай" - шкільний твір

# data[].attributes.attachment_link.description
Приклад шкільного твору на тему: Цитатна характеристика героїв історичного роману у віршах "Маруся Чурай", - зразок та варіанти написання на УкрЛібі

# data[].attributes.body
Переглядаючи матеріал, зверни увагу на характеристику героїв..

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Літературний рід твору "Маруся Чурай":

ліро-епос

Жанр твору "Маруся Чурай":

історичний роман у віршах

Тема твору "Маруся Чурай":

зображення нещасливого кохання Марусі Чурай і Грицька Бобренка в поєднанні з історичними подіями XVII ст.

Ідея твору "Маруся Чурай":

непереможність особистості з багатим духовним світом і українського народу, глибока віра в їх духовну силу, в безсмертя мистецтва.

Сюжет твору "Маруся Чурай"

Твір має дві сюжетні лінії:

1) особиста: Маруся Чурай - Грицько Бобренко

2) історична: національно-визвольна боротьба українського народу під керівництвом гетьмана Богдана Хмельницького проти польської шляхти.

Композиція твору "Маруся Чурай"

Твір складаєься з 9 розділів. Центральний розділ - третій: "Сповідь".

Проблематика твору "Маруся Чурай":

- зрада й вірність;

- моральна відповідальність;

- роль митця в суспільстві;

- духовний розвиток;

- війна і мир.

Персонажі, їхня коротка характеристика, основні цитати про них

- Головні: Маруся Чурай, її матір; Грицько Бобренко - коханий Марусі, його матір Бобренчиха; Іван Іскра - козак, який любить Марусю.

- Другорядні: полтавський полковник Мартин Пушкар, війт Семен Горбань, Галя Вишняківна, Богдан Хмельницький, мандрівний дяк та інші.

Основні персонажі

Маруся Чурай

Гордій Чурай

Гордій Чурай - батько Марусі. Був полум'яним патріотом, мужнім оборонцем своєї землі. Швидкий на розум, чистий серцем, Чурай не терпів кривди, знущання над людьми. Про його славні подвиги складено пісні, які передаються з покоління в покоління:
"...пішов у смерть - і повернувся в думі, і вже тепер ніхто його не вб'є."
Матір Марусі

Матір Марусі була матір'ю по своїй суті, "матір'ю усьому на землі" (дуже добра та чуйна людина). Не випадково Гриць казав, звертаючись до Марусі, напрочуд точні слова: "Тут двоє матерів, твоя і Божа".

Гриць Бобренко

Гриць Бобренко - хлопець, якого покохала Маруся. Вiн був вродливим парубком i сміливим на війні, проте в особистому житті слабовольним i безхарактерним:

Розділ І. "Якби знайшлась неопалима книга"

Полтавська дівчина Маруся Чурай перебуває на лаві підсудних, і "пів-Полтави свідків під дверима". Маруся стоїть перед судом тому, що її звинувачують у навмисному отруєнні свого коханого Гриця Бобренка.

Один за одним свідки розповідають, що бачили, як Гриць і Маруся зустрічалися, як дівчина кинулася через кохання в річку і її врятував Іван Іскра. Мати Гриця привела аж сімнадцять свідків, які стверджують, що Маруся - відьма. Війт Горбань вважає, що Маруся, дізнавшись про одруження свого нареченого з іншою, Галею Вишняківною, навмисно напоїла його отрутою. Сама ж Маруся стоїть і мовчить. А матері Гриця так хочеться бачити її приниження, каяття.

Яким Шибалист розповів громаді, як ріс Грицько, якого Чураї і годували, й на розум наставляли, бо матері його все ніколи було: "воювала - за курку, за телицю, за межу". Діти зростали разом, покохали одне одного. Маруся - щиро, самовіддано, а от у Гриця в душі двоїлося: "Від того кидавсь берега до того. Любив достаток і любив пісні".

До суду прибув посланець із Січі з листом про необхідність допомоги Хмельницькому. Він послухав справу і сказав, що треба подивитися на цю справу ще з боку зради: "Зрадити в житті державу - злочин, а людину - можна?!"

Найбільше через цей суд страждає Іван Іскра - козак, що любить Марусю. Але він, перш за все, патріот, тому говорить: "Ця дівчина не просто так Маруся. Це - голос наш. Це - пісня. Це - душа... Коли в поход виходила батава, - її піснями плакала Полтава... Людей такого рідкісного дару хоч трохи, люди, треба берегти!" Але судді ухвалили вирок - страту на шибениці.

Розділ II. "Полтавський полк виходить на зорі"

Спливає час. Усюди битви. У боях (польсько-українська війна, події роману відбуваються за доби Богдана Хмельницького) вирішується доля народу. І що там, здавалося б, чиєсь маленьке життя? Але Полтава мовчить, приголомшена власним вироком. Сумно, без пісень, виходить Полтавський полк на зорі в похід. Іскра мчить посланцем до гетьмана Хмельницького.

Розділ III. "Сповідь"

У цьому розділі ми дізнаємося більше про історію кохання Марусі та Гриця Бобренка, а також про те, як насправді загинув Гриць.

Очікуючи страти, Маруся думає: "Пройшло життя. Не варто було й труду. Лише образи наберешся вщерть". Вона зневірена, покинута, до того ж, як ми дізнаємося, і не винна у смерті Гриця. Картає себе, що загинув хлопець не по-людськи, усі з ним прощаються, тільки до неї нікому немає діла.

Маруся пригадує дитинство, працю разом із Грицем. Згадує й перше горе - смерть батька, який був справжнім героєм, лицарем. Коли вона почула, як про Гордія Чурая співає кобзар, у неї в душі задзвеніли пісні. Любов її батьків одне до одного була для дівчини взірцем, тому вона й вимріяла, вигадала собі кохання: "Моя любов чолом сягала неба, а Гриць ходив ногами по землі".

Парубкові не стільки сподобалася інша дівчина, як набридли щоденні материні нарікання на нестатки. Гриць і Марусі часто говорив: "Затям, любов любов'ю, а життя життям". А він же був хоробрим козаком! Але: "Не так ті кулі козаку страшні, як це щоденне пекло метушні".

Бобренчиха весь час говорила синові, що Маруся - надто розумна для дівчини. І Гриць обирає Галю Вишняківну. Особливо на користь Галі зіграло те, що вона була з заможної родини, а Маруся - дуже бідна, нічого не мала. "Нерівня душ - це гірше, ніж майна!"

Але виявилося, що вдавати кохання теж нелегко. Й одного разу він приходить до Марусі, щоб полегшити свою душу. Благає простити, клянеться в коханні. Та Маруся йому не вірить. Але не хоче помсти: "Я не труїла. Те прокляте зілля він випив сам. Воно було моє". (З розпачу дівчина зібрала зілля, про яке знала від бабусі. Вона не хотіла жити, й смерть здавалася їй єдиним виходом. Але сталося не так, як задумала Маруся: зілля, яке вона приготувала для себе, випадково випив Гриць і помер).

Розділ IV. "Гінець до гетьмана"

Палає Україна, скрізь точаться бої. Іван Іскра (козак, що кохає Марусю) поспішає до Білої Церкви, де перебуває Богдан Хмельницький. Нарешті дістався. У гетьмана - безсонням обпалені очі. І все ж Іван, повідомивши гетьмана, що полк у дорозі, розповів йому про Марусю Чурай. Той згадав славного Гордія Чурая, а також пісні Марусі (адже Маруся Чурай складала чудові пісні, які потім співала вся Україна). Хмельницький, подумавши, написав наказ про помилування славної піснярки. Та чи встигне козак до Полтави вчасно?

Розділ V. "Страта"

На світанку Маруся вже була готова до страти. Мати принесла їй чисту сорочку, намисто. Безжальний натовп прийшов подивитися на видовище. Маруся йшла гарна, як завжди, й горда. Вона навіть не заплакала. Та раптом з'явився вершник - гонець від гетьмана з помилуванням: "В тяжкі часи кривавої сваволі смертей і кари маємо доволі. ... Її пісні - як перло многоцінне, як дивен скарб серед земних марнот. Тим паче зараз, при такій війні..."

Маруся мовби скам'яніла: вона не хотіла помилування, бажала померти.

Розділ VI. "Проща"

Мати Марусі не витримала такого випробування й незабаром пішла з життя. Відчуваючи біль у душі, Маруся зібралася на прощу.

Йшла дорогами чорна, худа, дивилася на світ порожніми очима. Тільки з часом краса рідної природи трохи вилікувала душу. Дорогою дівчина зустріла мандрівного дяка, який поставився до неї, як до рідної дитини. Маруся не сміла відкритися йому, хто така, розповісти про свою долю.

Тепер Маруся та дяк подорожують Україною разом. Дорогою вони бачать страшні картини обпаленої землі, сплюндрованої війною. Маруся складає пісню про Байду та інших славних захисників вітчизни, а дяк дивується з її голосу. Доходять до Києва - суцільної руїни на той час. Дяк каже, що треба вчитися на прикладах власної історії. Також він розповідає Марусі історію зі свого життя: як він колись кохав панну, але та його мову назвала "хлопською". Дяк зрікся своєї любові до чужої йому духом людини. Дяк залишив Марусі в дарунок хустку, і їхні шляхи розійшлися.

Розділ VII. "Дідова Балка"

Зима в Полтаві була тривожна: скрізь порожньо, тихо, сумно. Тільки димок куриться з Дідової Балки. Там живе дід Галерник. Двадцять років він пробув у неволі на галерах. Дід виробляє з дерева ложки та різні немудрі хатні речі. До нього завітав Іван Іскра, щоб порадитися щодо Марусі. Вона самотня, горда, ніякої допомоги від людей не приймає. А він же хотів зробити її щасливою, відчував велику спорідненість душ і долі.

Розділ VIII. "Облога Полтави"

Незабаром під брамами Полтави зупинилося польське військо. Його, за угодою, мали би впустити, але брама зачинена, міцна, і на валах козацтво походжає. Вороги лютують, а їм подають універсал, в якому говориться, що полк стоїть у полковому місті, "це значить - стоїмо ми на своїй землі".

На валу стоїть Іскра, думає про Марусю. Вона відмовилася стати його дружиною, говорячи: "Моє життя - руйновище любові, де вже ніякий цвіт не процвіте". Іван був у Марусі, а вона навіть не зраділа, "сама як тінь".

Врешті, облогу зняли. Полтава ожила.

Розділ IX. "Весна, і смерть, і світле воскресіння"

Після тяжкої зими прийшла весна, принесла надію на спасіння. "Цвіте земля, задивлена в свободу. Аж навіть жити хочеться мені", - радіє Маруся, хоч хвора на сухоти (туберкульоз). Маруся приречена - ми розуміємо, що їй залишилося жити лічені дні. У неї кашель, лихоманка.

Прийшов Іван Іскра, посидів мовчки й пішов, бо час було знову рушати на війну: "Богдан підняв козацтво за свободу, універсалом обіслав полки".

Маруся (незадовго до смерті) стоїть край шляху, як колись, а повз неї проходив полк, співаючи її пісні: "Зелененький барвіночку", "Не плач, не журися, а за свого миленького богу помолися", "Ой не ходи, Грицю".

Тобто твір, з одного боку, завершується смертю Марусі Чурай, та з іншого боку, ми розуміємо, що її пісні безсмертні, бо будуть вічно жити серед українців.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко "Маруся Чурай": аналіз твору, характеристика персонажів, скорочений переказ!

# data[].attributes.attachment_link.description
Літературний рід твору "Маруся Чурай": ліро-епос Жанр твору "Маруся Чурай": історичний роман у віршах Тема твору "Маруся Чурай": зображення нещасливого кохання Марусі Чурай і Грицька Бобренка в поєднанні з історичними подіями XVII ст. Ідея твору "Маруся Чурай": непереможність особистості з багатим духовним світом і українського народу, глибока віра в їх духовну силу, в безсмертя мистецтва.

# data[].attributes.body
"Ой не ходи , Грицю, та й на вечорниці..." Тут доля Чураївни.
Слухаємо)

# data[].attributes.body
Час працювати самостійно.
Склади паспорт твору.

# data[].attributes.body
Матеріал підручника опрацьовано. Але ось ще допоміжні джерела... обов'язкові для перегляду)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Лепська

# data[].attributes.attachment_link.title
Маруся Чурай. Аналіз твору. Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.body
Одинадцятикласники, вам щастить , ви живете в епоху, коли творить прекрасна ЛІНА...
Насолоджуйтесь її поетичним словом))
Отож до роботи.

# data[].attributes.body
Обов'язково прочитати історичний роман у віршах "МАРУСЯ ЧУРАЙ"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історичний роман у віршах
ЯКБИ ЗНАЙШЛАСЬ
НЕОПАЛИМА КНИГА
Розділ І
Влітку 1658 року Полтава згоріла дощенту.
Горіли солом'яні стріхи над Ворсклою.
Плавились бані дерев'яних церков.
Вітер був сильний. Полум'я гуготіло.
І довго ще літав над руїнами магістрату
легенький попіл
спалених паперів -
всіх отих книг міських Полтавських,
де були записи поточних судових справ.
Може, там була і справа Марусі Чурай-
Може, тому і не дійшло до нас
жодних свідчень про неї,
що книги міські Полтавські "през войну,
под час рабованя города огнем спалени"-
А що, якби знайшлася хоч одна,-
в монастирі десь або на горищі-
Якби вціліла в тому пожарищі -
неопалима - наче купина-
І ми б читали старовинний том,
де писар вивів гусячим пером,
що року божого такого-то, і місяця такого-то, і дня,
перед Мартином Пушкарем, полковником,
в присутності Семена Горбаня,
що був на той час війтом у Полтаві,
перед суддею, богом і людьми
Чурай Маруся - на підсудній лаві,
і пів-Полтави свідків за дверми.

І загула б та книга голосами,
і всі б щось говорили не те саме.
І чорні бурі пристрастей людських
пройшли б над полем буковок хистких.
Тоді стара Бобренчиха, вдова,
суду такі промовила б слова:
- Пане полковнику і пане войте!
Ускаржаюся Богу і вам
на Марусю,
що вона, забувши страх божий,
отруїла сина мого Григорія.
І втеди син мій Григорій наглою смертю вмер,
на здоровлі перед тим не скорбівши,
през отруєння і през чари бісовські.
То вам, панове, правдиво, під сумлінням, кажу
і людьми те освідчу.
Оскаржену Марусю Чураївну
тоді суддя суворо запитав, -
коли, чого і для якой причини
таке незбожне діло учинила-
Але вона ні слова не сказала,
усправедливлень жодних не дала,
тілько стояла, яко з каменю тесана.
Тоді громада загула прелюто:
- Вона ж свій злочин визнала прилюдно!
Бо, як до Гриця, мертвого, припала,
казала все - як зілля те копала,
як полоскала, як його варила
і як уранці Гриця отруїла.
Вона ж співала, наче голосила,
на себе кари божої просила.
Співала так, як лиш вона уміла!
А потім враз - неначе заніміла.
Тоді ми, вряд, упевнившись на ділі,
що Гриць умер, отруєний, в четвер,
предать землі звеліли до неділі,
прийнявши справу криміналітер.
Убивницю ж, Марусю, до росправи
скріпить в'язéням города Полтави.
Бобренчиха ж, та зацна удова,
нехай на бога в горі упова
та настановить свідків, віри годних,
не підозрéнних у проступствах жодних.
Аби по правді свідчили про злочин,
що тут убивці іншого нема,
бо то не є ще доказ остаточний,
якщо підсудна визнала сама.
На то ставши, Параска Демиха, в літах подейшлих,
зізнала:
- Єдну душу Богу ховаю, а було так.
Недавнечко, о півнях, вийшла я...
- ...трусити Левкову грушу,- підказав хтось.
- Панове судді.
Лесько Черкес мене на цноті змазує!
Тоді ми, вряд, казали-сьмо Черкесу і всім такóж
особам принаявним, щоб мову свідкам не перебивали,
понєваж будуть випхані із ратушу,
а двері будуть взяті на скабу.

- Отож, кажу, недавнечко, о півнях,
коли я вийшла глянути знадвору,
бо щось мені ускочило в димар, -
дивлюсь: Грицько вертається додому.

Ізвідки б то- Ще й наче напідпитку.
Якийсь такий, ніяк не вдягне свитку.
То я й питаю, ми ж сусіди: - Гей,
це де ж тебе так, хлопче, забарило-

- Та, чарку випив, там, в одних людей.
Чогось так біля серця заварило.

Коли ж невдовзі чую -- у Бобренків
великий гвалт. То я туди городом.
Лежить Грицько, увесь уже посинів,
хрипить, здрігає, роздирає ковнір.
А я кажу Бобренчисі: ой кумо,
ой кумо, це запитяна хвороба!
І що ми вже Грицькові не робили,-
вишіптували, терли, ізсилали,
свячене зілля клали під потилицю,
водою мили і переливали
хоробу на бобренківського пса, -
не помогло. Ще й щось таке балакав!
Там хто стояв, то мало хто не плакав.

В таких походах куля обминула,
не подолала вражеська рука,
щоб де- аж дома! дівка підманула,
струїла геть такого козака!
І от лежить у гробі в чорнобривцях,
на смерть убит. А тая чарівниця...

- Є докази, що це вона дала пиття-

- А хто ж би ще труїв Бобренка Гриця-
Кому він ще так знівечив життя-

Тоді на вряд був ставлений Фесько,
млинів дозорця скарбу войськовóго,
що під боязню божою признав:
- Панове суд!
Того я добре звісен.
Як що не так, беру на душу гріх.
Цю дівчину разів, мабуть, із вісім
коло млина вночі я спостеріг.
Над Ворсклою з небіжчиком стояла.
Ну, тобто він ще був живий тоді.
І що воно, гадаю, за проява -
дві тіні, млин і місяць на воді.
Мені-то що- На це ж нема заказу,
стояння - діло добре загалом.
А я таки чогось подумав зразу,-
аж де зійшлись, чого б то за селом-
А якось бачу - щось майнуло з греблі.
Шубовснуло - аж зойкнула вода.
А я ж туди і ніг не дотереблю.
Ну, думаю, втопилась, от біда.
То добре, що Іван тут нагодився
та витяг із води напівживу.
Бо там колись мій шурин утопився,
то гибле місце, я й не допливу.

Суддя сказав: - Усе це прикро, справді,
і ті млини, і втоплений шуряк.
Але ж ми іншу розглядаєм справу -
не як топилась, а труїла як.

Тож свідок мовив трохи не до діла.
Тут треба чітко провести межу.

- То я ж не бачив, як вона труїла.
А як топилась, - бачив. То й кажу.

Тоді Бобренчиха становила інших осіб,
числом сімнадцять,
а з тих сімнадцяти має п'ять,
котрі до присяги годні будуть.

Ну, ті сказали, що Маруся - відьма,
що у Полтаві гіршої нема,
що всі це знають, і по ній це видно,
і що вона ж співала і сама:
"Котра дівчина чорні брови має,
то тая дівчина усі чари знає".
І то ж вона наврочила, нівроку,
що покалічив Савку Саврадим.
Уміє перекинутись в сороку,
а то виходить з комина, як дим.

- Панове судді, я прошу пробачення,-
сказав Горбань з паперами в руці.-
З'ясую стисло свідкам звинувачення,
щоб не збивали суд на манівці.

Козак Бобренко, на ім'я Григорій,
єдиний син достойної вдови,
котора зараз у такому горі,
що не схилить не можна голови,-

чотири годи бувши у походах,
ні в чім нагани жодної не мав.
Був на Пиляві, і на Жовтих Водах,
і скрізь, де полк Полтавський воював.

А це улітку повернувсь додому,
в хазяйство, підупале за війну,
і, як годиться хлопцю молодому,
хотів ввести у дім собі жону.

Отож нагледів дівку, собі рівну,
дізнавши, певно, що і він їй люб,
Грицько посватав Галю Вишняківну,
повзявши намір брати з нею шлюб.

Чурай Маруся, що його любила,
любила, справді, вірно і давно,
тоді його із ревнощів убила,
підсипавши отруту у вино.

Чи це свідомо, чи під впливом хвилі,
як не було, а ревнощі - це сказ.
Так стався злочин. Хлопець у могилі.
І от стоїть убивниця пред нас.

Страшна, панове, приточилась справа.
Хай стане совість на сторожі права!

Порадившись, звеліли ми пред вряд
поставити Грицькову наречену.
Тож Галя Вишняківна підійшла,
була про все розпитана дискретно
і лагідно, як молода особа,
з уникненням подробиць, що могли б
ще більше їй розвередити душу.

І теж вона признала під сумлінням,-
що так було, любилися ми з Грицем,
побратись мали... мови не стає...
Що він ходив до тої чарівниці,
панове суд, то істина не є.
Вона у нього розум відіймила,
але було це не тепер, колись.
А як вона була йому немила,
то хто ж його присилує: женись!
Вона ж, дурна, чогось була топилась,
по тому ще й заслабла і злягла.
А я кажу: чого ти причепилась-
Чи ти його у власність набула-
А він такий, що він брехать не буде.
Грицько був чесний, не якийсь бабій.
Він сам казав, що вже її забуде.
У домі в нас він був уже, як свій.
Оце увосень мали ми побратись.
Помщаючись, пропала ж і сама.
Вже тато наш і на весілля втратились,
а Гриць умер... а Гриця вже нема...

- В такому разі будемо відверті,-
сказав суддя,- бо тут не до прикрас.
Чого ж тоді він в ніч своєї смерті
таки у неї був, а не у вас-

Тоді Вишняк, жалóсний за такую
тяжку зневагу дому свойого,
просив дочку не спитувати більше.
Галю спочутливо одвели
баби в бабинець, сплакану,
понєваж
при кождім ділі
свій бабинець є.

Суддя поглянув на підсудну лаву:
- Що скаже нам убивниця на се-

Вона ні слова не сказала праву.
Стоїть. Мовчить. І дивиться. І все.

Тоді сама Бобренчиха, вдова,
суду сказала у тії слова:

- Мовчить, бо стидно. Бачив бог із неба.
Я знаю все, так наче там була.
В ту ніч вона сама його до себе,
розпутниця, обманом затягла.

Яка стоїть немов свята та божа.
Ото така вже вдача потайна.
Бо на обличчя з янголами схожа,
але в душі - то чистий сатана.

Якби я вам про неї розказала,
що говорив про неї хто кому!
Вона в Полтаві світу зав'язала
хіба Грицькові тільки одному-!

І осінило раптом Горбаня:
- А може, то було якесь дання-
Якесь чар-зілля або привороти,
і він не зміг його перебороти.
Тому й зайшов од Галі до Марусі,
улігши тій диявольській спокусі.
А зілля річ, ви знаєте, капризна -
тут воно чари, тут воно й трутизна.

Суддя сказав, що випадки були.
Комусь колись чогось там підлили.
Було це діло досить голосне,
і сліз пролито більше як доволі.
І все ж є щось не до кінця ясне:
чи не було чиєї злої волі-

В цих справах поруч -
правда і брехня.
- Я, як суддя, вважаю особисто,
чи це була отрута, чи дання,
а в кожнім разі це було убивство.

Горбань сказав, що й сумніву нема.
Звичайно, вбивство. Та іще й нецнóта.
Він, як Горбань, вважає зокрема:
їй треба дьогтем вимазать ворота!

(Тут принагідно варто зауважити,
що дьогтю він мав, справді, предостатньо,
оскільки він, як виявилось потім,
"з комори мєской потай дьоготь крав",
за що і був поставлений пред врядом.

А втім, і згодом він ще війтував.
І вже аж гетьману Дем'яну Многогрішному
уже аж на полковника Жученка
устиг іще й "крамулку" довести).

Пушкар сказав, що так-то воно так.
Не шануватись дівчині негоже.
Але ж і з Гриця добрий був лайдак.
Тут, товариство, дьоготь не поможе.

Бо незалежно, що то за пиття
і що там мовить злість тисячоуста,-
не хто ж, а він звів дівчину з пуття.
І то була любов, а не розпуста.

Тоді вдова Бобренчиха озвалась:
- Та вуха ж в'януть на таку олжу!
Вона сама Грицькові нав'язалась.
- В який би спосіб-
- Зараз розкажу.

Було це, люди, на Петра Капусника,
якраз на самий сонцеповорот.
Я мала, люди, сина не розпусника.
Він шанував і хату, і город.

Коли ж вона його причарувала,
він як сказився, геть одбивсь од рук.
Хай вам розкаже Процик Кулевара,
Семен Капканчик і Ромашко Струк.

Він перестав ходить на вечорниці,
не зачіпав дівчат і молодиць.
А все ходив до тої чарівниці,
недарма в річці топлять чарівниць.

Вона його їднолітка, панове.
Пора кебету мати на плечах.
Я вже й варила зілля полинове,
щоб мій Грицько від туги не зачах.
А він - весь там! Якраз перед походом
не спалося мені, як на біду.
Грицько устав та шась поза городом.
А я тихенько назирці іду.

Отож спинилась по той бік цибулі.
А там вже луг, роздолля для бджоли.
Стою собі та й думаю: а дулі,
щоб ви мене круг пальця обвели.

Взувачки мала, постільці свинячі,
щоб не шамтіло - шерстю догори.
Трава ж м'якенька...
Коли щось манячить
од Чураїв, туди, в осокори.
А вечір темний.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маруся Чурай - Ліна Костенко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Маруся Чурай" (автор: Костенко Ліна Василівна). Читати повністю електронну книгу Ліна Костенко - Маруся Чурай онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.body
Дізнайся про Марусю Чурай, хоча ти вже знаєш її пісні...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Новицька

# data[].attributes.attachment_link.title
НЕВИГАДАНІ ІСТОРІЇ № 11 (Маруся Чурай)

# data[].attributes.body
Твір прочитали, знаємо уже про дівчину з легенди...
Пора розгортати підручник)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українська література 11 клас (рівень стандарту) - Олександр Авраменко 2019
Спостереження 1. Розглянувши кадр з кінофільму "Титанік" (реж. Дж. Камерон, 1997 р.), виконайте завдання.
A. Опишіть кадр з кінофільму. Які почуття викликає у вас зображене?

Б. Кому належать слова: "Людина нібито не літає... А крила має. А крила має!"? Про які крила йдеться?

B. Чи можна цими словами описати кадр з кінофільму "Титанік"?
2. Законспектуйте життєпис Л. Костенко.
Ліна Костенко народилася 19 березня 1930 р. в м. Ржищеві Київської області в сім'ї вчителів.

Коли дівчинці виповнилося шість років, її родина переїхала до Києва. Тут вона закінчила школу, відвідувала літературну студію при журналі "Дніпро", 1946 р. виходять друком перші її вірші. Вступила до Київського педагогічного інституту ім. О. М. Горького (нині НПУ ім. М. Драгоманова), але потім покинула його й, витримавши великий конкурс, стала студенткою Московського літературного інституту ім. О. М. Горького. Це був єдиний у колишньому СРСР вищий навчальний заклад, у якому здобували освіту майбутні майстри художнього слова. У цьому закладі панували творча атмосфера й дух вільнодумства, що мало велике значення для молодої поетеси. Літературний інститут Л. Костенко закінчила на "відмінно". Відомий письменник Вс. Іванов дуже високо оцінив дипломну роботу випускниці - рукописну збірку "Проміння землі": "Це дуже талановитий поет з великим майбутнім. Вірші Л. Костенко вражають своєю задушевністю, теплотою й дивовижною щирістю, яка розкриває душу людини без дріб'язкового копирсання, надривності, цинізму... Я відчуваю, що її українські вірші досконалі". Під час навчання Л. Костенко познайомилася з польським письменником Є. Пахльовським - майбутнім чоловіком. У них народилася донька Оксана, яка вдалася у своїх талановитих батьків. Нині вона письменниця, культуролог, професор, доктор філологічних наук, лауреат Національної премії України імені Т. Шевченка (2010).
Л. Костенко. 1948 р.
Через деякий час виходять друком збірки поезій Л. Костенко: "Проміння землі" (1957), "Вітрила" (1958), "Мандри серця" (1961). Книжка "Зоряний інтеграл" (1962) так і не була надрукована, оскільки її не пропустила тодішня цензура. Після цього поезія Л. Костенко була заборонена, тож окремими книжками її твори не видавали майже сімнадцять років. Наступна збірка "Над берегами вічної ріки" вийшла друком 1977 р. Увесь цей час Л. Костенко писала "у шухляду". Щоправда, у діаспорі 1967 р. О. Зенкевич видав велику збірку "Поезії", до якої ввійшли найкращі твори мисткині, написані в цей період. Не дивно, що її поезія була заборонена, адже вона відкрито підтримувала засуджених до ув'язнення шістдесятників.Коли в 1965 р. розпочалися арешти інтелігенції, поетеса підписувала листи протесту, коли у Львові судили В. Чорновола та його друзів, була присутня на судовому процесі.
Є. Ян Пахльовський
У 1979 р. виходить друком роман у віршах "Маруся Чурай", а в 1980 р. - збірка "Неповторність". За них Л. Костенко було присуджено Державну премію України імені Т. Шевченка (1987). Її ім'я повноцінно зазвучало в офіційній літературі лише наприкінці 1980-х років, коли розпався СРСР. У цей час були опубліковані збірки "Сад нетанучих скульптур" (1987), "Бузиновий цар" (для дітей) і "Вибране" (1989). 1994 р. Л. Костенко було присуджено Премію Франческа Петрарки за книжку "Інкрустації" (видана італійською мовою). 1999 р. виходить друком роман у віршах "Берестечко". 2010 р. був надрукований прозовий твір Л. Костенко - роман "Записки українського самашедшого", який вона презентувала в різних містах України.
3. Опрацювавши літературно-критичний матеріал про вірші Л. Костенко, виконайте завдання.
Лірика Л. Костенко. У поетичній творчості Л. Костенко переважають ознаки декількох стильових течій модернізму - елементи неокласицизму, неоромантизму й імпресіонізму. "Таке поєднання породжує, з одного боку, надзвичайно щиру, сповідальну емоційність, ліризм; дивовижну звукову організацію, мелодику творів (як у вірші "Осінній день, осінній день, осінній!"); громадянсько-публіцистичний пафос, прагнення пробудити байдужі душі, достукатися до їхнього сумління й розуму; а з іншого - інтелектуалізм, філософську заглибленість у таїну буття; відстороненість від буденної метушні; увагу до досвіду історії, до здобутків світової культури; самодисципліну й силу духу; афористичність вислову; відточену, вишукану, переважно традиційну форму творів; точність життєвих деталей у ліричних текстах", - зауважує літературознавець В. Пахаренко. Провідними в ліриці Л. Костенко є мотиви рідної землі, історичної пам'яті та духовності.

Чільне місце у творчості поетеси посідають роздуми над значенням слова й суттю поетичного мистецтва. Як іноді важко людині (а особливо митцю) знайти саме те слово й поставити його в те місце, щоб воно заграло свіжими барвами, тонко передало емоцію, адже, як стверджує ліричний герой вірша "Страшні слова, коли вони мовчать...", "...всі слова були уже чиїмись", а від вас або з вуст поета вони мають прозвучати ніби вперше.
"СТРАШНІ СЛОВА, КОЛИ ВОНИ МОВЧАТЬ..." (1977)
Страшні слова, коли вони мовчать,

коли вони зненацька причаїлись,

коли не знаєш, з чого їх почать,

бо всі слова були уже чиїмись.

Хтось ними плакав, мучився, болів,

із них почав і ними ж і завершив.

Людей мільярди, і мільярди слів,

а ти їх маєш вимовити вперше!

Все повторялось: і краса, й потворність.

Усе було: асфальти й спориші.

Поезія - це завжди неповторність,

якийсь безсмертний дотик до душі.

Мільйони людей промовляли слова кохання, люблю, мила, дорогий, зіронько... Хтось робив це з болем, а хтось вкладав у них легкість і позитив, а ще хтось - байдужість. Тому ці прекрасні звертання й епітети можуть сприйматися як банальні й затерті частотністю вживання. Але творчий пошук і щирі почуття, укладені в слово, здатні по-справжньому зворушити будь-кого: "Поезія - це завжди неповторність, / якийсь безсмертний дотик до душі". Провідний мотив вірша "Страшні слова, коли вони мовчать..." - значення слова в житті людини та у творчості митця. Образність у вірші досягається завдяки антонімам (краса і потворність), зокрема й контекстуальним: асфальти (міські дороги) і спориші (стежки в селі); персоніфікації ("слова... мовчать, причаїлись"), повторам.

А. У поезії "Страшні слова, коли вони мовчать..." НЕМАЄ

А персоніфікації

Б оксиморонів

В антонімів

Г епітетів

Б. Який вид підрядних речень використано в першій строфі - часу чи умови?

В. Чому спориш символізує стежки в селі?
"ХАЙ БУДЕ ЛЕГКО. ДОТИКОМ ПЕРА..." (1989)
Хай буде легко. Дотиком пера.

Хай буде вічно. Спомином пресвітлим.

Цей білий світ - березова кора,

по чорних днях побілена десь звідтам.

Сьогодні сніг іти вже поривавсь.

Сьогодні осінь похлинулась димом.

Хай буде гірко. Спогадом про Вас.

Хай буде світло, спогадом предивним.

Хай не розбудить смутку телефон.

Нехай печаль не зрушиться листами.

Хай буде легко. Це був тільки сон,

що ледь торкнувся пам'яті вустами.

У вірші "Хай буде легко. Дотиком пера..." гармонійно поєднується інтимна лірика з пейзажною.

З початком зими, коли все в природі засинає, лірична героїня згадує про ніжні почуття до коханої людини, з якою не судилося бути разом. Провідний мотив поезії - теплий спогад про колишнє кохання. Героїня називає його пресвітлим. На жаль, наше життя неможливе без труднощів, які, ніби чорні відмітини на білій корі берези, нагадують про нездійсненні мрії, втрати та трагедії. Але лірична героїня оберігає ніжний спомин про колишнє кохання: хоча воно й утрачене, але пресвітле. Потік емоцій та почуттів передано пунктирно й спокійно, ніби дозовано: цього Л. Костенко досягає за допомогою парцеляції - штучного поділу синтаксичної конструкції на прості неповні речення: "Хай буде легко. Дотиком пера. / Хай буде вічно. Спомином пресвітлим". Художні образи поезії творяться не тільки за допомогою епітетів білий світ, чорні дні, спогад предивний, а й анафори; антонімів (білий - чорний), зокрема й контекстуальних (гірко - світло); персоніфікації ("осінь похлинулась димом"); алітерації [с] ("Сьогодні сніг іти вже поривавсь. / Сьогодні осінь похлинулась димом").

A. Як ви розумієте образ березової кори у вірші "Хай буде легко. Дотиком пера..."?

Б. Більшість літературних критиків, аналізуючи поезію "Хай буде легко. Дотиком пера...", говорять про стан душі ліричної героїні. Чи можна особу, яка висловлює свої почуття в цьому вірші, вважати ліричним героєм (чоловіком)? Свою думку аргументуйте.

B. Чим поезія "Хай буде легко. Дотиком пера..." близька до романсу?
"НЕДУМАНО, НЕГАДАНО..." (1977)
Недумано, негадано

забігла в глухомань,

де сосни пахнуть ладаном

в кадильницях світань.

Де вечір пахне м'ятою,

аж холодно джмелю.

А я тебе,

а я тебе,

а я тебе

люблю!

Ловлю твоє проміння

крізь музику беріз.

Люблю до оніміння,

до стогону, до сліз.

Без коньяку й шампана,

і вже без вороття, -

я п'яна, п'яна, п'яна

на все своє життя!

Вірш "Недумано, негадано..." належить до інтимної лірики (з елементами пейзажної). Лірична героїня не розповідає всієї історії свого кохання, а ділиться почуттями, якими наповнена її душа в цю мить. Любовні емоції ніби вихоплені з життя закоханої, слухові й зорові образи творять імпресіоністичну картину. Справді, пахощі прадавнього лісу ("сосни пахнуть ладаном", "вечір пахне м'ятою") п'янять ліричну героїню, спонукаючи освідчитися коханому: "А я тебе, / а я тебе, / а я тебе / люблю!" Закохана не має жодного сумніву, що це почуття навіки, "без вороття", тому щиро ділиться своїм щастям: "Люблю до оніміння, / до стогону, до сліз". Л. Костенко, використовуючи церковну лексику (кадильниці, ладан), ніби натякає на святість тих почуттів, які переживає її лірична героїня. Провідний мотив поезії "Недумано, негадано..." - щастя, що дарує людині любов. Емоційний стан ліричної героїні спонукає до роздумів над суттю кохання, адже важко бути байдужим, коли бачиш свято природи, краси, любові, пристрасті, народжені інтимними й ніжними взаєминами між двома людьми.
С. Яровий. Березовий гай. 2008 р.
A. Образ прохолоди в поезії "Недумано, негадано..." асоціюється з

А кадильницями

Б промінням

В ладаном

Г м'ятою

Б. Знайдіть приклади гіперболи у вірші "Недумано, негадано...".

B. Прослухайте пісню "Недумано, негадано..." у виконанні О. Богомолець і скажіть, чи таким, як у музичній версії, ви відчули темп і настрій поезії Л. Костенко, коли її читали (2 хв 51 с).
Youtube "Недумано, негадано...". Ольга Богомолець"ПО СЕЙ ДЕНЬ ПОСЕЙДОН ПОСІДАЄ СВІЙ ТРОН..."
По сей день Посейдон посідає свій трон.

У правиці тримає тризуба.

В голубій одіссеї реліктових крон

причаїлась і зваба, і згуба.

За кущами заліг як не Фавн, то Амур.

А мужчини високі і мужні.

І виходить із піни антична гламур,

виливаючи море із мушлі.

Понад хмари стоїть величезний Парнас.

На Олімпі лютує Юнона.

І Пегас, як фугас, пролетів і погас,

зачепивши крилом Посейдона.

Просто хочеться моря. Ні Скілл, ні Харибд.

І богиню із піни, невзуту.

Поки танкер якийсь не наскочить на риф

й не розіллє муари¹ мазуту.

Муар - шовкова тканина з мінливим полиском.

Вірш "По сей день Посейдон посідає свій трон..." відсилає читача до світу героїв античної міфології: Посейдона, Фавна, Амура, Юнони, Пегаса. Посейдон - брат Зевса, володар світових вод, океану, головний бог моря й мореплавства. Його зображували подібним до Зевса - кремезним чоловіком з тризубом у руці. Саме таким змальовує його й поетеса. Фавн - бог лісів і полів, Амур - бог кохання, Юнона - богиня родючості, Пегас - чарівний крилатий кінь, що символізує натхнення й поетичне мистецтво. Скілла (Сцилла) і Харибда в давньогрецькій міфології - морські чудовиська, які нападали на всіх, хто пропливав Сицилійською протокою. Вони символізують серйозні негаразди й загрозу. Ліричний герой вірша прагне спокою, хоче оминути будь-які небезпеки й просто насолоджуватися красою моря. Провідний мотив поезії - єднання людини зі світом рукотворної краси (античним мистецтвом) і природою. Справді, перед читачем постає казковий світ морського пейзажу з яскравими персонажами - кремезними богами-чоловіками (Посейдон, Фавн), наділеними силою та владою; романтичним Амуром; завжди лютою, неспокійною богинею Юноною; поетичним Пегасом; екзотичними чудовиськами, що можуть будь-якої миті напасти на вас: "В голубій одіссеї реліктових крон / причаїлась і зваба, і згуба". Ця картина заворожує нас своєю красою, динамікою та емоційністю, а також музикальністю, яка досягається завдяки внутрішній римі (Посейдон - трон) та алітерації [с] ("По сей день Посейдон посідає свій трон", "І Пегас, як фугас, пролетів і погас..."). Ліричний герой вірша Л. Костенко шукає справжнього, а не оманливого щастя. Поетеса в кінці твору вводить контрастний образ танкера, який будь-якої миті може зіпсувати живу красу чорними плямами мазуту. Тобто світ не досконалий, на кожному кроці на нас може чатувати небезпека. Важливо зберегти довкілля чистим і красивим, насолоджуватися естетикою живого, справжнього, протистояти дрібному й бачити величне.
Скульптура Посейдона. м. Копенгаген (Данія)
А. Установіть відповідність.

Б. До якого виду лірики належить поезія "По сей день Посейдон посідає свій трон..."?

В. У яких кольорах ви побачили вірш "По сей день Посейдон посідає свій трон..."?
4. Опрацюйте огляд роману у віршах Л. Костенко "Маруся Чурай" і виконайте завдання.
"Маруся Чурай". Проблематика. Жанр. Роман у віршах "Маруся Чурай" - твір історичний, бо в ньому розповідається про далекі часи, коли люди, їхній побут, звичаї, особливості мислення, навколишнє середовище, у якому вони жили (тобто села, міста та й уся природа), суттєво відрізнялися від того, що бачимо в наші дні. Л. Костенко здійснила величезну дослідницьку роботу, щоб якомога точніше відобразити в романі Україну XVII ст. Вона відкрила її для себе, а потім, працюючи над романом, відкривала її і для нас - і це був безцінний дарунок видатної мисткині.
Теорія літератури РОМАН У ВІРШАХ Роман у віршах - ліро-епічний літературний жанр, у якому поєднано ознаки великого розповідного твору (розповідь про приватне життя людини в нерозривному зв'язку із суспільним розвитком, декілька сюжетних ліній, детальне розкриття доль багатьох героїв протягом тривалого часу) та особливості поезії (ліризм, віршовий розмір, поетичні тропи, фігури та ін.).
В історичному романі у віршах "Маруся Чурай" Л. Костенко прагне образно відтворити історичну епоху, тобто подати її в конкретно-чуттєвих живих картинах. Вона ніби вводить нас у далекий час і владно змушує жити в ньому, пройматися його проблемами й духом, спілкуватися з історичними та вигаданими людьми.

Читаючи роман Л. Костенко, постійно відчуваєш його перегук з учорашнім і сьогоденням. У тогочасних типах досить часто пізнаєш теперішні. Окремі проблеми, що були гостроактуальними для України в XVII ст., залишаються такими ж і нині. Саме до них належить проблема патріотизму, що виявляється в готовності безкорисливо служити Україні. У романі створені образи-персонажі, прекрасні завдяки своїм лицарським прагненням здобути волю Батьківщині. Одночасно бачимо й людей безкрилих, зосереджених на власному благополуччі, не запалених високим патріотичним почуттям, - такі люди є зрадниками національної справи.

Тема любові є однією з головних у романі Л. Костенко. Її твір дає змогу кожному з нас відкрити для себе красу й силу любові, хай навіть ця любов зазнала зради та призвела до трагічної розв'язки. "Маруся Чурай" збагачує нас своєю "філософією любові", у якій це почуття визначається як особлива духовна цінність. Проблема любові і зради, що теж належить до "вічних" тем, вирішується як складова частина філософії любові.
Пам'ятник Марусі Чурай (скульптори Д. Коршунов, В. Голуб). м. Полтава. 2006 р.
Основне місце у творі посідає інша "вічна" проблема літератури - митець і суспільство. Головна героїня роману Маруся Чурай цілком справедливо показана Л. Костенко як геніально обдарована людина, яка створила українські пісні, що стали найбільш поширеними й принесли всесвітню славу нашому народу. У часи, коли жила Маруся Чурай, українська писемна література через певні умови була ще не розвинутою. Проте народ мав своїх митців, які були його голосом і душею. Маруся Чурай - одна з них. За Л. Костенко, вона - незвичайна, виняткова, глибоко переживала різне ставлення до себе сучасників - від щирого захоплення й любові до повного нерозуміння й навіть агресивності як до людини, що є "не такою, як усі". Немає сумніву, що Л. Костенко, змальовуючи образ української поетеси XVII ст., внесла в нього багато чого зі свого часу, зі своїх особистих стосунків з українським "застійним" суспільством 1970-1980-х років.

Хто вона насправді - Маруся Чурай? Марусю Чурай традиційно називають дівчиною з легенди, тому що реальність її існування поки що документально не підтверджена. Щоправда, досить значна кількість переказів і легенд, побудованих на спільній сюжетній канві, окремі факти з усної народної творчості, такі, наприклад, як згадка в одній з пісень Чурая, як думають, батька Марусі ("Орлику, сизий орлику, молодий Чураю!"), наявність у піснях, що приписують Марусі Чурай, окремих біографічних деталей, відомих нам з переказів і легенд про неї, урешті-решт, глибока зацікавленість першого видатного українського прозаїка Г. Квітки-Основ'яненка особою Марусі (він зібрав багато свідчень про неї й навіть мав її портрет) - усе це дає підстави вірити в реальне існування Марусі Чурай. А те, що не збереглося документальних матеріалів про неї, - то в цьому винна нелегка історія нашого народу, унаслідок чого пропало безліч архівів...

Якщо узагальнити всі версії про Марусю, то вийде приблизно такий біографічний сюжет. Вона народилася в м. Полтаві приблизно 1625 р. "Батько Марусі, Гордій Чурай, був людиною хороброю та чесною. Він палко любив свою батьківщину й ненавидів її ворогів. Якось під час сварки з одним шляхтичем, не витримавши його знущань з народу, він вихопив шаблю й зарубав шляхтича" (Л. Кауфман). Після того змушений був податися на Січ. Брав участь у боях проти польської шляхти, потрапив у полон і був страчений. Маруся жила з мамою. Їх обох шанували в Полтаві завдяки батькові, а також через особливий Марусин дар складати й співати пісні... Чарівна зовнішність дівчини, її незвичайна обдарованість притягували до себе увагу парубків, серед яких був Іван Іскра (за одним з тверджень, син відомого гетьмана Якова Іскри-Остряниці). Але Маруся любила іншого хлопця Григорія Бобренка, який нібито був її молочним братом. Не варто далі переказувати життєву долю легендарної Чураївни - основні її моменти відображені в сюжеті історичного роману Л. Костенко.

Герої твору. Гордій Чурай - батько Марусі - був людиною винятковою, одним з тих, хто, відчуваючи свою відповідальність за долю народу, без вагань став на його захист. Як козацький старшина, він брав участь у визвольних змаганнях під проводом відомого народного ватажка Павлюка. Повстання зазнало поразки. Голову Гордія разом з головами інших козацьких старшин виставили - для остраху інших - у тих місцях, звідки покарані були родом. Батько Марусі залишився жити в народній пам'яті - про нього кобзарі складали думи, значить, був видатною особистістю.

Він гордий був. Гордієм він і звався.

Він лицар був, дарма що постоли.

Стояв на смерть. Ніколи не здавався.

Л. Костенко ретельно вимальовує образ матері - і це зрозуміло. Маруся - пряме продовження матері, її повторення на збагаченому генетичному рівні. Вона була наділена найвищими етичними чеснотами; свідомо опановувала свою емоційність, справедливо вважаючи, що її не можна виявляти привселюдно, бо це не етично:

Вона й мені казала:

- Як не буде,

Не скигли, доню, то великий брид.

Здушили сльози - не виходь на люди.

Болить душа - не виявляй на вид.

Таке етичне кредо є по-справжньому витонченим і шляхетним.

Є в романі слова, важливі для правильного розуміння образу головної героїні. Маруся говорить про себе:

Я - навіжена. Я - дитя любові.

Мені без неї білий світ глевкий.

У народі кажуть: гарні й талановиті діти народжуються від люблячих одне одного батьків. Маруся Чурай, як знаємо, і справді є дитям великої любові її батьків. І це зрозуміло. Але чому вона від того "навіжена", чому без любові їй "білий світ глевкий"? Видатний мистецький талант Марусі Чурай - це найвищий ступінь людяного в ній. Вона добра, співчутлива й емоційна порівняно з пересічною людиною. Інакше кажучи, її духовне життя позначене винятковою інтенсивністю. Тому й зрозумілим є її прагнення до любові. А світ без любові для неї й справді мав би бути пісним.

Л. Костенко настільки вмотивовано розробляє образи роману, що в кожному з них можна простежувати логіку розвитку. Навпаки, найменший сюжетний хід виконує важливу функцію у творенні характеру персонажа. Чи ж багато хто з читачів звернув увагу на те, що Грицько все своє дитинство провів у сім'ї Чураїв, де, за словами Я. Шибилиста, він "виріс там на спориші" і був "як рідний син"? Така сюжетна деталь є зовсім не випадковою. Світ сім'ї Бобренків суттєво відрізнявся від світу сім'ї Чураїв. Бобренчиха постійно "воювала за курку, за телицю, за межу". Життя в цій родині було позбавлене духовного начала. Якби Гриць залишився з ними, то Маруся не полюбила б його. Однак, перебуваючи в сім'ї Чураїв, Гриць немовби на якийсь час ізолювався від негативного впливу матері й переймав усе добре, що було в родинному середовищі, у якому зростала Маруся. Він був ніби її молодшим братом, і тому ось те ніжне ставлення Марусі до нього нагадує сестринське почуття. Це було почуття старшої сестри до меншого брата. З часом воно набуло більшої прив'язаності - переросло в любов.
М. Пимоненко. Ідилія. 1908 р.
Маруся позитивно впливала на Гриця, і тому з часом він став усіма шанованим козаком, хорунжим, свідомим воїном - захисником Батьківщини. Проте вони все ж таки - різні люди: він любив її, але його любов була буденною, звичайною. Гриць так і не зміг досягти її рівня. Любити Марусю дуже непросто. У неї - вразлива душа. Вона, як сказала Бобренчиха, "пасмурниця", а для декого й "чаклунка". Характерна ситуація для неординарної особистості, яка через своє особливе обдарування вирізняється серед усіх. Через це вона самотня, їй постійно заздрять і про неї пліткують, їй немає з ким поділитися сокровенним. Так, одвічна проблема "поет і натовп" є суттєвою. Маруся - звичайна дівчина, вона не намагається ставити себе вище за інших.

Якщо Маруся ошляхетнювала Гриця, то з Іваном була зовсім інша ситуація: їй самій багато в чому треба було вчитися в нього. Іван став на захист Марусі. Це засвідчило про його унікальність: він зумів її зрозуміти й цим вирізнявся серед інших. Через свою неординарність Іван почуває себе чужим у полтавському середовищі. "Я, може, божевільним тут здаюся. Ми з вами люди різного коша", - заявляє він усім присутнім на суді над Марусею. І нічого дивного немає в тому, що Івана недолюблювали, у тому числі й Гриць:

А Гриць, було, і сердиться, й зітхає.

- Він, - каже, - хитрий, потайний.

В нас на кутку його не люблять наші.

Шляхетний дуже і чолом не б'є.

Він, - каже, - гордий. З ним не звариш каші.

Він і мовчить, бо дума щось своє.

Стосунки Марусі й Івана Іскри - одна з найпрекрасніших сторінок не тільки роману, а й усієї української літератури. На жаль, художня лінія Маруся Чурай - Іван Іскра через недостатню літературно-критичну інтерпретованість ще не набула хрестоматійної канонізації. Л. Костенко блискуче описала суд над Марусею - виступ на ньому Іскри; його шалений лет на коні до Богдана Хмельницького за помилувальним універсалом; сцену врятування Марусі від страти, сповнену співчутливої емоційності; розповідь про відвідування Іскрою згасаючої Марусі...

Мова. Треба врахувати важливу жанрову особливість твору Л. Костенко - це роман у віршах. Він написаний поетичною мовою, яка суттєво відрізняється від прозової мови своєю сконденсованістю, здатністю містити в кожному слові та фразі, у кожному розділі досить щільну художню інформацію. Поетеса за допомогою мінімуму слів досягає максимально можливого виражально-зображувального ефекту. Ілюстрацією такої тези може бути будь-яка частина тексту, бо в ньому немає незакінчених місць. Тож візьмімо перші-ліпші рядки:

Навпомацки з підлоги підвелася.

Не розчесавши коси, заплелася.

Все так, як є. Приречена. Одна.

Стіна. Стіна. І ґрати. І стіна.

Значна художня інформативність фрагмента поеми полягає не тільки у виразному зоровому малюнку, а й у тому, що читач переймається емоційним станом Марусі в цей момент.

Поетеса майстерно відтворила стиль ділового письма - судових протоколів XVII ст. (розділ "Якби знайшлась неопалима книга"). Л. Костенко передала мовний колорит тогочасного судочинства, що допомогло нам відчути атмосферу зображуваної доби. Тонко стилізованою, пересипаною церковнослов'янізмами є мова мандрівного дяка (розділ "Проща").

Композиція. Звернімо увагу на принципи розташування всіх дев'яти розділів роману у віршах "Маруся Чурай".

Перший розділ "Якби знайшлась неопалима книга", у якому йдеться про суд над Чураївною, зразу ж вводить нас у змістову суть твору. Ми енергійно "утягнуті" в його сюжет, познайомлені майже з усіма персонажами.

Другий розділ "Полтавський полк виходить на зорі" немовби ілюструє одну з найвідоміших пісень Марусі Чурай "Засвіт встали козаченьки". Головне завдання розділу - створення важливого для роману художнього враження воюючого за свою волю українського народу.

Безперечно, центральним у романі є третій розділ "Сповідь". Поданий у формі спогадів (внутрішніх монологів, потоку свідомості, потоку почуттів), він несе основне навантаження в розкритті образу головної героїні твору. Із спогадів Марусі Чурай дізнаємося про історію її нещасливого кохання.

Четвертий розділ "Гінець до гетьмана" немовби розширює просторові межі роману: бачимо не тільки Полтаву, а й більшу частину України. Таке розширення українського простору в романі є важливим композиційним прийомом, що генерує ідею української державності.

П'ятий розділ "Страта", окрім важливої сюжетної функції, відіграє ще одну композиційну роль - активізує читацьке сприйняття через посилену драматизацію сюжету. Таке драматичне напруження більш доречне у фінальній частині твору. Проте Л. Костенко подає його в середині роману, цілком справедливо розраховуючи, що увагу читача мають стимулювати розмаїті засоби, зокрема й подібні моменти драматичного напруження.

Якщо в розділі "Гінець до гетьмана" подано панорамний погляд на Україну, то в шостому розділі "Проща" український простір розкривається перед паломниками, які бредуть по дорозі "від Лубен до Києва". "Проща" є своєрідним інтелектуальним центром роману, бо саме в цьому розділі відбувається активне осмислення історії України, розмаїтих проблем її тогочасного життя.

Останні три розділи - "Дідова балка", "Облога Полтави", "Весна, і смерть, і світле воскресіння" - поєднані одним сюжетним стрижнем - облогою Полтави польсько-шляхетським військом. У "Дідовій балці" облога тільки розпочинається, а в останньому розділі її вже знято, і Полтава після неї немовби оживає навесні. Уведення в сюжет історичної події (облоги Полтави) було необхідне поетесі для посилення історичності як жанрової ознаки роману. У всіх трьох розділах продовжується й завершується розроблення основних образів - вони набувають остаточної завершеності.
Поштова марка України, присвячена Марусі Чурай (автор О. Штанко). 2000 р.
1. Роман у віршах "Маруся Чурай" - твір

А ліричний

Б епічний

В драматичний

Г ліро-епічний

2. Установіть відповідність.

1 "Сповідь"

2 "Проща"

3 "Дідова балка"

4 "Якби знайшлась неопалима книга"

А Іван Іскра вирушає до гетьмана сповістити, що полтавці вислали полк на підмогу, а також просить помилувати його Марусю.

Б Маруся вирушає до Києва (відвідати святі місця), зустрічає по дорозі дяка, який розповідає їй про історичні події.

В Іван Іскра попереджає старого Галерника про майбутню облогу Полтави, розповідає йому про Марусю.

Г У суді Полтави розглядають справу про отруєння та смерть козака Грицька Бобренка; Марусі Чурай висувають звинувачення.

Д Триденне перебування Марусі у в'язниці, роздуми дівчини про свою долю й життя близьких людей.

3. Установіть відповідність.

1 Він народився під такою зіркою,

Що щось в душі двоїлося йому.

2 Вся Україна полум'ям горить,

він і на цьому теж нагріє руки.

3 В нас на кутку його не люблять наші.

Шляхетний дуже і чолом не б'є.

4 Стояв на смерть. Ніколи не здавався.

Йому скрутили руки і здали.

А Вишняк

Б Іван Іскра

В Гордій Чурай

Г Мартин Пушкар

Д Грицько Бобренко

4. З яких історичних деталей та фактів постав сюжет роману у віршах Л. Костенко "Маруся Чурай"?

5. Охарактеризуйте образи Івана Іскри й Грицька Бобренка.

6. Як у романі розроблено теми митця та суспільства й індивідуальної свободи особистості?

7. Навіщо в романі у віршах введено постать мандрівного дяка? Прокоментуйте його роздуми про роль книжки й слова в житті українського народу.

8. У чому полягає драма любові Марусі Чурай? Що означають її слова про "нерівню душ" - власної та Грицевої?

9. Визначте сюжетні лінії роману у віршах Л. Костенко "Маруся Чурай".

10. Який розділ якнайкраще розкриває образ головної героїні? Прокоментуйте композицію твору.

11. Напишіть формальне есе на тему "Чи винна Маруся Чурай у смерті Грицька Бобренка?".

12. Якби Маруся Чурай з однойменного роману Л. Костенко сказала про себе, що вона щаслива людина, чи погодилися б ви з нею? Якщо так, то в якому розумінні вона щаслива? Висловте свої думки під час дискусії в класі.
Домашнє завдання

1. Вивчіть напам'ять один вірш Л. Костенко (на вибір) або уривок з роману у віршах "Маруся Чурай" (його межі: "Ця дівчина не просто так, Маруся ... Вона пісні ці залишає нам").

2. Випишіть цитати, що характеризують Марусю Чурай, Галю Вишняківну, Бобренчиху, Грицька Бобренка, Івана Іскру.

3. Літературознавці зауважують, що творчість Л. Костенко перебуває поза часом. Напишіть невеликий роздум про те, як ви розумієте "позачасовість" лірики Л. Костенко (1 с.).

4. Напишіть анонс до вистави "Маруся Чурай" (за однойменним романом у віршах Л. Костенко) (за бажанням).

Використана література

Брюховецький В. Ліна Костенко: Нарис творчості / В. Брюховецький. - К. : Дніпро, 1990. - 204 с.

Ліна Костенко : навчальний посібник-хрестоматія / Ідея, упорядкування, інтерпретація творів Г. Клочека. - Кіровоград : Степова Еллада, 1999. - 320 с.

Панченко В. Самостійність на верхів'ях : поезія Ліни Костенко в часи "відлиги" і "заморозків" / Дивослово. - 2005. - № 3. - С. 54-59.

Салига Т. "Вольтова дуга" слова Ліни Костенко / Тарас Салига / Дзвін. - 2008. - № 9. - С.114-118.

﻿На нашому каналі стартував марафон підготовки до ЗНО з української літератури. В рамках якого ми кожного дня будем викладати відео з новим твором. Підписуйтесь на наш канал та приєднуйтесь до марафону.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко (нар. 1930 р.) - Митець і суспільство

# data[].attributes.attachment_link.description
Підручник містить відомості з теорії літератури, біографічні матеріали про письменників, огляд літературної спадщини майстрів слова, багатий ілюстративний матеріал та ін., а також художні тексти (повні або скорочені) - Українська література 11 клас (рівень стандарту) - Ліна Костенко (нар. 1930 р.) - Митець і суспільство

# data[].attributes.body
Перевір свої знання))
Якщо все вдалось - молодець, якщо - ні, повтори вивчене ще раз))

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Сизко

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчість Л.В.Костенко. 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.description
Обери правильну відповідь.
Успіху!