# data[].attributes.body
Un mal dia

Només llevar-me ja he vist que avui les coses no anirien bé. De petita, em pensava que, deixant de ser una criatura, la meva vida seria la bomba.  Però res d’això ha passat i avui, justament, sento que  les coses m’ha sortit del tot malament i no podria sentir-me més desgraciada!

De bon matí, suposo que he parat el despertador però m’he tornat a adormir. No tenia gairebé temps d’esmorzar, però ni tan sols he pogut beure un got de llet perquè s’havia acabat!

A classe, les coses no han millorat! A la prova de matemàtiques, que ahir creia que controlava bé, m’he quedat en blanc, Per postres, en el moment de fer la presentació oral de socials, m’he adonat que havia desaparegut la presentació del meu Drive i la professora m’ha dit que ja no calia que la fes, que havia suspès l’exposició.

Em pensava que el dia no podia empitjorar, però a l’hora del pati ens hem barallat amb la Laia. Ha estat un malentès, però després ja no m’ha dirigit la paraula!

A l’hora de dinar, he descobert que ha oblidat la carmanyola a casa. He passat la resta del dia amb la panxa buida. A l'hora de sortida, descobreixo que ha perdut les claus de casa, i amb els pares treballant fins tard, no puc entrar fins al vespre.

El dia ha estat horrorós, he pensat que en arribar a casa em tancaria a l’habitació amb un entrepà i em posaria a dormir per oblidar aquest dia horrible! Però quan finalment he arribat, m’he trobat, al menjador,  assegut còmodament al sofà, un estrany amb una mirada enigmàtica i una veu calmada: .

T'esperava

# data[].attributes.body
La meva vida es pot explicar a partir de funcions. Les seves gràfiques pinten la meva evolució com si em seguissin la pista.
A la infantesa vaig ser una nena amb creixement normal, sense complicacions, una mica més baixeta del que tocava per l’edat, el que correspondria a una funció lineal amb pendent menor que 1.
A l’adolescència en poc temps vaig recuperar els nivells d’alçada mitjana, amb una línia exponencial vertiginosa.
La mala sort amb els xicots a la joventut em movia l’estat anímic amunt i avall amb total desgavell, semblant una representació polinòmica de grau 4 o 5.
Després em vaig casar, però la convivència no sempre va ser flors i violes: tan aviat tot anava bé, com no fèiem més que barallar-nos. Cansada de viure una funció periòdica amb gràfica sinusoidal, vaig decidir divorciar-me sortint per la tangent.
Vam veure que calia establir entre nosaltres una equació racional, en concret la de proporcionalitat inversa, de manera que els nostres camins van quedar separats com les dues branques de la hipèrbola que en resulta.

Ara he agafat un nou rumb. Espero que sigui ben tranquil i evitant les sorpreses, de forma similar a una funció logarítmica i, si és possible, tenint per base la felicitat.

# data[].attributes.body
La Laia plegava la roba cada dia amb molta cura. Sortia feliç a la terrassa de casa amb el sol escalfant la seva esquena mentre treia les pinces de la roba que ja estava seca. Plegava cada peça amb delicadesa col·locant-la dins la cistella blanca. Aquella pau la mantenia en calma i harmonia, fins que van quedar dos mitjons. Es va quedar mirant aquells dos mitjons que sense saber per quin motiu, no casaven! La Laia es va posar a riure i no podia parar... Ella, tan perfeccionista i endreçada amb dos mitjons desparellats!

# data[].attributes.body
En la vella impremta, cada nit, les màquines dormien però els llibres despertaven. Les seves paraules brillaven en la foscor, narraven històries oblidades i secrets ocults. Un dia, un aprenent curiós va descobrir el misteri i es va convertir en el guardià dels contes mai contats.

# data[].attributes.body
Un dia radiant del mes de maig en un prat de la comarca de La Garrotxa. La natura en evolució. Cada peça juga el seu paper. En aquest cas, un insecte com el bufaforats fa la seva contribució perquè el cicle de la vida segueixi endavant. Que continuï així. En aquest sentit, totes i tots tenim la nostra "quota" de responsabilitat. Fem-ho possible!

# data[].attributes.body
Ell no s'ho acabava de creure, però havia quedat amb una noia preciosa a qui també li agradava el sushi i les pel·lícules d'herois de la Marvel. La vetllada es preveia meravellosa, sobretot per la fogositat dels darrers missatges que ella li havia enviat. A més a més de ser bonica -la foto de perfil ho demostrava-, la Raquel era la seva mitja taronja. Com podia ser que no l'hagués conegut fins llavors? Beneït Tinder!

El punt de trobada era un lloc apartat i solitari. Millor, va pensar ell. Estarien més tranquils i podrien passar a l'acció de seguida que la cosa s'animés.

Es va mirar el rellotge. Arribava deu minuts abans, però la porta del magatzem es va obrir i ell va veure la silueta de la seva cita. Quins nervis! El moment que tant havia esperat havia arribat.

S'hi va apropar il·lusionat i de seguida que va notar el seu perfum, potent i embriagador, va perdre el món de vista. Per sempre més.

Ara, el seu fetge i els seus ronyons viuen en un altre cos, lluny de la ciutat que l'havia vist créixer.

# data[].attributes.body
Era un dia de molta pluja, tot i ser el mes de juny. Tots aquests dies han estat passant les tardes a l’hort de la Vera i s’ho passen molt bé jugant a pilota, anant en bici o passejant i recol·lectant flors per ficar al gerro de la taula del menjador de casa.

La Vera i el Magí tenen ganes d’explorar la casa abandonada del costat de l’hort. I avui, pensen que és un bon dia, tot i haver estat plovent una mica durant el matí.

Primer de tot al arribar, com sempre, berenen el seu entrepà de pa amb tomàquet i pernil salat amb un suc de fruita. Després, amb la panxa plena i l’energia al 100% pensen amb el pla a seguir per tal d’investigar la casa però, sense fer-se mal i morir-se de por!

Finalment, troben la manera més pràctica i creativa de poder fer l’expedició, es preparen una motxilla amb 4 estris útils per a la missió i començen l’aventura.

El primer pas és comprovar que la casa estigui fora de perill per fora. Repte superat però, ara entren dins la casa…

# data[].attributes.body
Feia dies que en Marcel buscava el tresor, volia ser ric només per no pujar cada dia les 90 escales de casa. Exhaust, va llençar la pala cap al forat que feia 3 dies que excavava.. quan, de sobte, va escoltar un soroll provinent de les profunditats: la pala havia picat amb algun tipus de metall. Va treure el cap pel forat i...Eureka!

# data[].attributes.body
Hi havia una vegada... un grup de 8 amigues. Aquestes 8 amigues eren les notes musicals i buscaven un lloc on poder viure totes juntes. Hi havia el DO, el RE, el MI, el FA, el SOL, el LA i el SI. Les notes musicals no es posaven dacord i van anar a visitar una bruixa molt especial. Era la bruixa Clau de Sol. En un moment els va donar la solució. De cada dit de la mà van créixer unes ratlles enormes i els va dir a les notes musicals que cadascuna viuria damunt d'una ratlla o un espai. I així va ser com les notes musicals es van poder anar totes juntes a viure.

# data[].attributes.body
Estava estirada al sofà. Havia passat tot el dia desitjant que arribés aquell moment. M'acabava de dutxar, portava roba ampla i còmode, i em disposava a passar una estona de lectura. Havia començat aquell llibre el dia anterior. En principi no semblava ser una gran lectura, però... just el dia abans, quan vaig haver de deixar la lectura per anar-me'n a dormir, va ser en aquell instant que vaig sentir aquella sensació que només un gran llibre amb una gran història et pot fer sentir. M'havia ficat al llit desitjant continuar amb el següent capítol... I ara ja estava preparada per continuar la lectura: el sofà, el silenci, la roba ampla, el LLIBRE i JO. I aquella sensació, allò que sentia just en aquell moment era el que havia estat esperant tot el dia.

# data[].attributes.body
La dona és la primera que hi arriba. I l'espera, sempre, esdevé impaciència. Rere la finestra, espia el carrer fins que el veu. Llavors el neguit es transforma en desig. Es col·loca al voltant del cap, cobrint-li el rostre, aquell mocador de seda que encara conserva l'olor de la darrera trobada. Asseguda al llit, sent com ell posa la clau al pany, com la deixa a la safata de l'entrada, com s'atura al menjador per agafar aquell altre mocador, idèntic al seu, fins que obre la porta del dormitori. Els primers petons, amb gust de seda, desencadenen una passió sense límits. Aquell tros de roba tapa qualsevol rastre de culpabilitat i el cap de setmana, a la trobada escolar, es tracten com si fossin dos desconeguts. Amor ocult que tot ho perdones, desperta en ells la passió oculta de la càndida adolescència perduda en l'oblit de la parella.

# data[].attributes.body
À l'aube, quatre amies, Marina, Carla, Noelia et Paula, se préparent pour le grand jour : l'examen du DELF B1. Leur nervosité est palpable. À peine arrivées au centre d'examen, tout va de travers. Marina réalise qu'elle a oublié son passeport, Carla renverse son café sur ses notes, Noelia se trompe de salle et Paula perd ses fiches de révision.

Le cœur battant la chamade, elles se présentent malgré tout. La première épreuve individuelle commence. Paula balbutie devant l'examinateur, incapable de formuler une phrase correcte. Marina, terrorisée, oublie tout son vocabulaire et Noelia ne comprend aucune des questions posées. Carla, en larmes, fait une pause de plusieurs minutes, paralysée par le stress.

Après des heures d'angoisse, elles attendent les résultats. Le verdict tombe : elles ont échoué. L'annonce est un coup de massue. Sous le choc, Carla pousse un cri perçant qui résonne dans tout le bâtiment. Soudain, tout devient flou.

Marina se réveille en sursaut dans le lit de Noelia. Le soleil brille à travers les rideaux. Les autres filles sont étendues autour d'elle, encore endormies. Marina se redresse, paniquée. Était-ce un rêve ? En regardant l'heure, elle réalise avec horreur que l'examen du DELF B1 a lieu dans quelques heures.

Elle secoue ses amies, leur racontant le cauchemar qu'elle vient de vivre. Les filles se préparent en hâte, cette fois déterminées à ne pas laisser la panique les submerger. Ensemble, elles se promettent de rester calmes et de faire de leur mieux, transformant leur stress en motivation.

# data[].attributes.body
- Cap a on?, a l'hospital o al CAP?

- A l'hospital, però ... no sé si arribo...

Tota la nit patint, amb por de morir. Mai m'havia passat, així no!, tan intens no!, tanta estona no!

La covid, dona de 45 anys, amb al·lèrgies ambientals prèvies...

Això no s'acaba mai, torna i torna sense explicació... proves i més proves.

- Derivarem al pneumòleg...

Els resultats: ell, l'ésser viu que em té enamorada, que parla el mateix llenguatge que jo, que ha portat la calma i ha renovat l'expressió de l'amor i la felicitat a la nostra casa, m'està matant!

- El gat demà fora de casa! Ho farà?

M'acomiado d'ella, la meva filla, la que va portar al Tattoo a casa en contra del meu criteri en aliança amb els seus germans.

Ara marxa del meu costat, tan jove!, i no sé si ploro per ella o per aquells ullets que s'emporta i amb els que ahir, un any després vaig tornar a somiar.

# data[].attributes.headline
Violeta Perez i Gomez - L'imperi del plàstic

# data[].attributes.subject
Violeta Perez i Gomez - L'imperi del plàstic

# data[].attributes.body
Doncs el cas és que hi havia un planeta molt estrany en què la gent que hi vivia adorava un material que en deien plàstic, que era fet d'animals morts.

I de plantes, senyora.

Ai sí, i de plantes.

I era així que aquestes gents tan particulars vestien robes de plàstic, menjaven i bevien coses envasades amb plàstic, conduien vehicles fets de plàstic, cremaven espelmes purificadores fetes de plàstic, plastificaven els seus llibres i fins i tot les mares parien amb plàstic, perquè hi havia plàstic a les seves placentes.

Quina angúnia!

Doncs això mateix penso jo, que quina angúnia.

Però per a ells...

I elles.

Sí, per a ells i elles...

I els gats.

D'acord, per a ells i elles i els gats...

I els dinosaures.

Dinosaures també?

Jo de petit pensava que era un dinosaure.

I encara ho penseu?

No, ara sóc XXXXXXXX (això ha estat censurat per l'escriptora).

Veieu el que passa per deixar parlar a tothom? Ara ja he escrit massa paraules i no puc acabar la història. Hi ha algú que m'hi ajudi?

O alguna.

Això sí que no! Alguna no és català. Que no coneixeu la gramàtica de l'IEC, XXXXXXXX tros de suro?

# data[].attributes.body
Una tarda calorosa del mes d'agost, la petita Júlia jugava a la piscina amb el seu flotador al voltant de la seva cintura. Estava trista de no poder jugar amb els seus cosins perquè ella no sabia nedar.

De sobte, un home se li va apropar i li va dir:

-  Júlia,  jo t’ensenyaré a nedar. Confies en mi?

La Júlia, ràpidament li va dir que sí. Va seguir les indicacions d'aquest home i va sortir de la piscina.

El senyor li va dir que es tirés a la piscina, que no havia de tenir por.

- Júlia, bonica no tinguis por, sóc aquí.

Encoratjada es va llençar a l'aigua i quina va ser la sorpresa de la Júlia:

-  NO M'HE ENFONSAT!! ESTIC NEDANT!! ESTIC NEDANT!!

Aquest home era el seu pare, li va fer creure en ella i sempre va estar al seu costat per donar-li la mà.

Amb el temps, la Júlia es va convertir en una experta nadadora i va poder jugar llargues tardes d'estiu a la piscina amb els seus cosins.

# data[].attributes.body
Cada cop que anàvem a casa d'aquell home, ens parlava de les varietats de tomàquets que havia plantat i les seves diferències, dels enciams de textures variades, dels pebrots que feria escalivar, de les cebes que tindria per tot l'any, del creixement en espiral de les mongeteres, de l'esforç amb què havia cavat els solcs, de l'adob que havia aconseguit, de les vegades que regava, de les flors que començaven a sortir...

I a un racó, els seus fills reien sense poder parar. Quin era el motiu? No volien plantes lletges amb noms tan ordinaris com patata o ceba. Volien un jardí amb flors que fes casa bona. I, d'amagat, explicaven el motiu de tantes rialles còmplices: havien estat regant l'hort amb llexiu.

I allà, davant del seu hort cuidat amb cura com un fill petit, ignorant, l'home es mantenia mirant la seva creació amb satisfacció, amb la inquietud de l'espera per la recollida. Amb el mateix orgull que un pare mira als seus fills, amb l'esperança que siguin millors i més feliços.

# data[].attributes.body
Després de tant d'esforç i tantes hores dedicades a l'estudi, per fi havia arribat el dia! Estava a punt per enfrontar-me a l'examen més important de la meva vida.

Em vaig llevar nerviosa, no havia pogut descansar bé.

Sabia que estava ben preparada, però no podia evitar sentir un neguit. Alguna cosa no anava bé...

Vaig preparar-ho tot i vaig sortir de casa amb temps.

Quan vaig arribar, la sensació de neguit no va desaparèixer, sinó que es va intensificar.

A les 8.15, molt puntual, era davant de la porta de l'aula.

Els examinadors van sortir a la porta i, d'un en un, van començar a cridar noms: Maria Àvila, Joan Castillo, Marc Fernández...

L'espera s'estava fent eterna. Per què no arribava mai la R?

Però, de cop... Laia Sánchez!

Com? No havien dit el meu nom! Com podia ser? El malson tot just acabava de començar...

# data[].attributes.body
Vàrem créixer junts, compartint secrets i somnis. Cada carrer del poble tenia una història nostra. Ara, el temps ens ha separat, però el sentiment d'amistat perdura. Cada record és una abraçada que ens uneix, malgrat la distància i els anys.

# data[].attributes.body
Lleida, 1 de maig. Cinc mil persones surten a manifestar-se pels carrers. A alguns els conec. Hi ha molta varietat: nens, joves, adults i avis, treballadores socials, estudiants, aturats, metges, jubilats, , mestres, africans, gitanos, àrabs... gent d'aquí i d'allà, de tota mena i manera. Se sent música, tambors, homes i dones que criden consignes "Sí, se puede", "No s'entén, gent sense casa i cases sense gent".

I com una ombra, planejant per sobre els manifestants, la gent que mira i els qui s'han quedat a casa s'endevina la pregunta: "Serveix d'alguna cosa manifestar-se? Si mai fan cas!"

Hi ha un senyor enmig de la multitud (baixet, prim, sembla gairebé tan insignificant com qualsevol de nosaltres) que suggereix una resposta. Porta una pancarta petita on hi ha escrit:

Actua: Banca ètica, comerç de proximitat, empreses pel bé comú, consum col·laboratiu.

I si tingués raó? I si la resposta fos actuar? I si a més de manifestar-nos fem alguna cosa? La pancarta deia "Banca ètica". I si a més de queixar-nos del que fan els bancs posem els estalvis en banca ètica? I si a l'hora d'anar a comprar ens plantegem què comprem i optem pels productes locals, productors i comerços petits? I això del consum col·laboratiu, en el fons és compartir. És veritat, no cal comprar-ho tot, es pot demanar i deixar.

Sé que quan torni a casa em diran "Si no ho fem tots no servirà de res" però això no respon la meva pregunta: I jo què estic fent per a què les coses canviïn?

# data[].attributes.attachment_link.title
Documento A4 Portada Interculturalidad Ilustrativo Azul

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this Document (A4) designed by Anna Krutter.

# data[].attributes.body
Aquesta és la història de la Marta, que no li agradava gens llegir, deia que l'avorria, que no entenia que li volien dir totes aquelles paraules juntes.

La seva família ho havia intentat tot: llegir abans d'anar a dormir, contes amb poca lletra, llibres d'aventura... Però cap acaba de funcionar.

La Marta va trobar un petit diari a la biblioteca de casa, en un intent desesperat per buscar algun llibre que li agradés, va veure un llibre antic i vell que li va cridar l'atenció.

Va llegir el títol i es va quedar perplexa, deia: Aquesta és la meva vida. La Marta va obrir el llibre i va començar a llegir les primeres paraules i a poc a poc va anar avançant, en menys d'una tarda havia devorat la meitat d'aquell llibret.

Quan el va acabar la seva sorpresa va ser encara més gran, l'autora d'aquell llibret era la seva àvia, havia deixat plasmada tota la seva vida. Des d'aquell moment la Marta va començar a agafar el gust per la lectura, ja que va entendre que els llibres ens expliquen històries.

# data[].attributes.body
I de cop i volta tot era fosc... La llum es veia cada cop més lluny, el silenci s'anava apoderant de l'habitació, un sentiment de solitud el començava a envair, la veu del metge ja quasi era imperceptible, les últimes paraules ho havien canviat tot.

Les llàgrimes de la mare queien sobre els pantalons, aquells pantalons que tan li agradava posar-se els dies importants. El pare tenia la mirada perduda, com si li haguessin clavat un ganivet molt endins.

Aquella situació el va fer reaccionar, no podia veure els pares en aquella situació, així doncs, va tancar els ulls, va respirar profundament i sense dubtar ni un moment i amb veu clara i confiada, va mirar als pares i va dir:

-No us preocupeu, tot anirà bé, no penso rendir-me, això no s'ha acabat.

Portava molts mesos de lluita, una lluita acompanyada, però una lluita que havia fet sol. En tot aquest temps havia viscut situacions molt complicades, però també havia viscut situacions on havia pogut conèixer millor als amics i familiars però sobretot s'havia pogut conèixer millor a ell mateix.

Ara tocava tornar a les trinxeres, un altre cop a la lluita. Estava cansat, però sabia que l'última cosa que faria seria llençar la tovallola, i no ho faria ni pels amics ni pels pares, lluitaria fins al final per ell, tenia masses coses pendents com per renunciar sense plantar cara.

# data[].attributes.body
Sortia de la feina i pensava només en aquell camí... ja havia memoritzat els paisatges dels primers trams. Era sorprenent com el mateix paisatge era tan canviant, quan feia dies que no plovia el paisatge es tornava gris i avorrit... quan plovia sentia l'olor de què tot s'activava, la terra estava en moviment, la vegetació aprofitava cadascuna de les gotes d'aquell elixir... Però no era això el que més la sorprenia d'aquell camí... El que més l'encuriosia i la feia sentir viva era que no trobava el final del camí, cada dia un pas més, però el final no arribava... però calia arribar-hi?

# data[].attributes.body
Va acomiadar-se’n amb un nus a la gola. En aquell moment es tancava una etapa de catorze anys plena de territoris recorreguts, persones compartides i experiències viscudes. L’última mirada va ser en aquell aparcament ple de cotxes de diferents edats que esperaven la seva propera direcció. Va pensar que l’estampa li recordava un purgatori de vehicles pendents de transitar cap a una nova vida.

Per a ella, ell era el més especial de tot aquell mosaic de colors metal·litzats. Encaixat com una peça més del quadre, irradiava un blanc lluminós que el diferenciava.

Havia pres la decisió de fer un canvi perquè necessitava una estructura nova de vida. I sentia que ell formava part d’una vida passada amb la que ja no s’hi identificava. Sovint, canviar de pell per a seguir creixent requereix un canvi d’escenari, persones i objectes. I així ho va fer. Agraïda pel temps compartit, se’n va acomiadar. ¿Es pot estimar un cotxe com si fos un company de viatge?, va pensar mentre el deixava a l’esquena

# data[].attributes.body
Me la vaig trobar justament allà, allà on sabia que me la trobaria, no sabia què pensava de mi, com havia viscut aquella situació que a mi m'havia deixat com un drap des de feia 15 dies. Ella va voler treure el tema, la vaig escoltar. Paraules boniques, però no massa, excuses tan innecessàries que agredeixen, faccions que mai sé reconèixer si són sinceres... Jo, com sempre, peco d'innocència, somric, fins i tot li dono les gràcies, faig veure que estic per sobre de la situació i em crec durant uns instants la literalitat del seu missatge. Ens allunyem i m'adono que m'ha fet mal, construeixo a 100 per hora el discurs que li hauria d'haver dit. Li escriuré! Li escriuré? Li escriure...

# data[].attributes.body
Sempre havia somiat amb tenir un eriçó però, vivint enmig de la ciutat, sabia que seria molt difícil.

Quan es va mudar a una casa amb jardí va pensar que potser el seu somni es podria fer realitat. Encara més quan la seva amiga va trobar-ne un al jardí de casa seva i li va trucar per dir-li que, si el volia, era seu.

Ja ho tenia a tocar!

Però... quina va ser la seva decepció quan va descobrir que la possessió d’eriçons és il·legal!

# data[].attributes.body
Per què has posat una estanteria de la biblioteca davant de la porta de l'arxiu? Per què tenir una porta que no pots obrir? Com entraràs a l'habitació?- Va preguntar, amb cara incrèdula.

És millor que llibreria estigui al davant- Vaig contestar- Algun dia t'ho explicaré.

Va… Per què no m'ho dius?-Insistia-La biblioteca és molt gran, no fa falta tapar una porta.

Per que, si t'ho explico, no em creuràs. Pensaràs que et dic una mentida.

Diga-m'ho... si us plau... no diré res, t'ho prometo.

Bé, després no diguis que et fa por... Tu saps que aquesta porta dona a l'arxiu.

Un dia, vaig sentir un riure, molt fluixet, semblava el riure d'un nen i parant l'orella, vaig notar que venia d'aquesta porta, tampoc estava molt segura. Vaig pensar que eren imaginacions meves. Com que no tenia la clau, vaig haver d'esperar que algú anés a buscar quelcom a l'arxiu, per tal de poder mirar a l'altra banda de la porta.

I saps que vaig trobar? Un llibre obert al mig de la sala. El llibre es deia "la història més divertida de la biblioteca". Em va estranyar i el vaig tornar a endreçar.

Un altre dia algú em va dir que sentia com un plor. I la veritat que semblava un plor de nen. Vaig córrer a buscar la clau i després de mil peripècies, vaig poder obrir l'habitació.

I que vaig trobar? Un altre llibre al mig de l'habitació. El títol era "El conte més trist". Vaig sentir un calfred. No sabia què fer. Que haguessis fet tu?

# data[].attributes.body
El professor no parava de parlar. “La típica classe magistral de ciències” vaig pensar en silenci, abstret mirant per la bruta finestra del laboratori el vol d’una oreneta.

Quin pal, per sort queda només un mes per les vacances. “La llum del sol viatge a 300.000km/segon (...) La lluna és (...) la radiació solar triga 8 minuts en arribar-nos (...)”

Osti! Aquelles últimes paraules del profe em vam sacsejar, vaig veure clàrament com l’oreneta viatjava al sol, si em concentrava jo també ho podia fer.

Podia viatjar en el temps, anar i tornar sense que ningú s’adonés, tenia 8 minuts per fer el que volgués!! En aquell precís moment vaig decidir…

# data[].attributes.headline
On acaba la carretera - Elisa Elias Vidal

# data[].attributes.subject
On acaba la carretera - Elisa Elias Vidal

# data[].attributes.body
El poble, allà on la carretera acaba i comença el camí de terra, on els núvols s'aturen a descansar damunt les muntanyes i l'aire fa olor de pi i records antics.

Al poble, els veïns es coneixem pel nom i pel cor. Les converses al forn de pa són el nostre noticiari, els consells de l'àvia, la nostra saviesa ancestral i el riure dels infants jugant sols pel carrer la nostra alegria.

I al poble, potser sí que la nostra vida és més simple, però us ben asseguro que també és plena, plena d’arrels, de natura, de tradicions i costums, de família, d’amics i veïns, de implicació social i cultural…

Sóc de poble i me’n sento orgullosa. Que per molts anys puguem mantenir els pobles vius amb les seves essències!

# data[].attributes.body
-Em dic THOR. Soc fort, gran i corpulent. Vull tenir una nova família. Visc en una protectora d’animals amb moltíssims altres gossos. Estic trist i tinc por. Trobo a faltar carícies, l’escalfor de la manteta i un llit tou on dormir. Ningú m’estima, ningún pensa en mi.

-Mare, he trobat la meva ànima bessona! Aquest és el meu escollit d’entre tots els animals de la protectora. Mira com n’és de bonic! Té una mirada encissadora! Sembla que m’entén, i em llepa les mans. Mare, mare! Ens l’emportem cap a casa? THOR, benvingut a la meva familia!

# data[].attributes.body
La petita Joana temia la foscor com si fos una bèstia amagada sota el llit. O, millor dit, com si fos el comte Dràcula qui s'amagués cada nit al calaix de sota el seu llit. Cada vespre, quan els pares decidien que era hora d'anar a dormir, el seu cor començava a bategar ràpidament. Estirada al llit s'abraçava a la Marujita, la nina de cabells rossos i vestit blau i demanava a l'àngel de la guarda dolça companyia que aquella nit el Dràcula no sortís del taüt.

El pare de la Joana arribava a casa cansat de treballar a la fàbrica i no entenia com aquella nena d'intel·ligència desperta i paraules ràpides pogués imaginar unes històries tan estranyes. La mare no ajudava gaire. O ajudava de la millor manera que sabia, fent que la nena dormís al llit gran. Ja es farà gran i li marxaran aquestes rareses.

Una nit d'hivern, la llum de casa es va apagar sobtadament. La Joana va sentir com la foscor l'embolcallava. Tremolava, va agafar la Marujita amb força i va decidir que faria front a la seva por. Es va apropar a la finestra i va obrir la cortina. La llum de la lluna va entrar a la seva habitació, il·luminant els racons més foscos. La calaixera blava, les flors del paper de la paret, el Nenuco, la Nancy...

Aquella nit, la Joana va aprendre que la foscor només era l'absència de llum, que potser el Dràcula no sortiria del seu taüt si sabia que ella sabia que la llum entrava només corrent les cortines. Segur, segur. El comte ja s'havia adonat que ella era capaç d'encendre el llum en les nits més negres.

# data[].attributes.body
La suor em regalima per les galtes a mars. Les manetes del rellotge s’apropen, de manera ferotge a les dotze, anunciant el final. Cable blau o vermell. Tic, tac, tic, tac. Idees confuses a velocitat de vertigen. El temps s’acaba… Riiiiiing. Maleït despertador. Tant de bo tot hagués saltat pels aires. No suporto un dia més a la feina…

Imagen d'Annette a Pixabay

# data[].attributes.body
La Mar buscava la llum en l'Estel, amb l'esperança que la seva resplendor il·luminés els camins més foscos. Una nit, l'Estel aparegué brillant amb una intensitat que semblava eterna. La Mar va sentir el seu cor bategar amb força, seguint aquella llum amb devoció. Però, de sobte, com un desig efímer, l'Estel es va convertir en un estel fugaç. En aquell instant màgic, la foscor tornà a envoltar-ho tot, deixant la Mar amb el record d'una llum que havia dansat breument en el cel.

# data[].attributes.body
Carla obre el llibre i el món desapareix. Les pàgines parlen de mars llunyans i estels perduts. Cada paraula és un viatge, cada línia, una aventura. Quan tanca el llibre, ja no és la mateixa. La màgia de la lectura l'ha transformat per sempre.

# data[].attributes.attachment_link.title
Fondo azul simple motivación de la cita Corto

# data[].attributes.body
Havia arribat el dia de la cursa. Va anar a buscar el dorsal. Posteriorment, va començar a trobar amics. La Maite, la Joana, la Martina, en Pep, en Jordi. Els va anar saludant a tots. Alguns feia molt de temps que no els trobava. Que no es veien. Finalment, arribada l'hora de la cursa... no va tenir ganes de córrer.

# data[].attributes.body
Ajaguts en mig de l’herba, l’aire fred de la nit acaronava les seves galtes… Els seus braços l’envolcallaven ferms donant-li l’escalf que necessitava… Regnava el silenci i la foscor, només els estels espurnejants omplien de pics de llum aquella nit. La mirada perduda al cel, i de sobte, una perseid atravessà l’univers… Era el moment de demanar un desig.

# data[].attributes.body
Em trobo envoltada de persones amb un mateix objectiu però no parlem, no ens mirem, són desconegudes per mi i jo per ells. La gent ens observa i crida al nostre pas però jo només miro endavant i veig passar carrers, places i avingudes, els observo serena. Ja queda menys.

Escolto els batecs del meu cor, més accelerat que de costum i em sento cansada, però rendir-se no és una opció. Noto que les forces m’estan abandonant i penso a totes les persones que estimo. Això ajuda, són el meu motor. I segueixo una mica més. Penso als que ja no hi són però curiosament avui els sento presents. Els veig amb mi i recordo riures i bons moments que em fan continuar. No puc abandonar. M’ha costat molt arribar fins aquí. Han estat mesos d’esforç i sé que he d’arribar fins al final però al meu cap s’intercalen pensaments de tota mena. Mira que estàs boja! I quina set que tinc! Amb lo bé que estaria veient una peli al sofà de casa...

A la vida res no és fàcil però quan ho aconsegueixes la felicitat és tan gran que ha valgut la pena i tot sovint pensem que no serem capaces d’alguna cosa quan en realitat només depèn de nosaltres. Em pesa tot, les cames, els braços. La suor em regalima per la cara però pràcticament ja hi soc. Veig a la llunyania les meves amigues i sé que ja ho he aconseguit. Un últim esforç. Forço el pas i travesso la línia de meta. Una més.

# data[].attributes.body
Tot en ordre.

Dilluns migdia, ingrés programat. Tot en odre diu l’auxiliar, la documentació està preparada.

Despulla’t, posa’t la bata (que es corda per darrera), treu-te les joies i estira’t que de seguida vindran a buscar-te.

Entra la infermera, ara mirarem que estigui tot bé i et faré unes preguntes. D’acord, tot en ordre. Estàs bé? T’han operat mai? La pacient contesta espantada i nerviosa que no. La infermera somriu, li diu que no es preocupi, que tot anirà bé. Que tot està en ordre.

Arriba el portalliteres, vinga som-hi, que t’esperen a baix. Agafo els sobre amb els papers, tot en ordre veig, vinga, anem! Amb un somriure entusiasta, mentre la pacient no sap què fer.

A reanimació, l’anestesista, veig que està tot bé, tot en odre, ara et posaré un sedant i llavors l’anestèsia local. Respira... 1, 2, 3...

L’operen. Tot en ordre. El post operatori... una altra història.

Meritxell Puig Comamala. Kudi-Narrativa digital.

# data[].attributes.body
Era el dia del casament.

Només 2 convidats, però molts somriures i emoció.

La núvia amb el seu pèl llarg, el nuvi amb l'alè accelerat.

Cerimònia, aplaudiments, i...ja podeu sortir al pati, A CÓRRER!!

Felicitats als nuvis peluts més eixerits!!

# data[].attributes.body
Només d'obrir la finestra entra aquell vent huracanat que fa voleiar tot el que troba al seu camí.
De cop i volta, el paper s'enlaira i surt per la porta fent una dansa majestuosa com si es tractés d'un ballarí.
En pocs segons el full retorna a terra i, sense menys preàmbuls queda en un racó de la petita habitació.
Tot seguit, un petit soroll posa en evidència que aquell vent ha entrat dins la casa removent tot el que troba al seu voltant i, en alguns casos trencant petits objectes que cauen fràgilment a terra.
Així doncs, es tanca de nou la finestra recuperant el silenci i la quietud de l'interior de l'habitatge.

# data[].attributes.headline
T'estimo en el nostre silenci. Claudia Lia Minnini

# data[].attributes.subject
T'estimo en el nostre silenci. Claudia Lia Minnini

# data[].attributes.body
Respiro. Tanco els ulls. Poso la mà i sé que allà ets tu. Hi ha dies que vols deixar-te notar, i d'altres que prefereixes que ens estimem des de la calma.
Quan poso la mà, els meus pensaments es tornen blancs, a vegades venen paraules, petites frases, però les deixo anar perquè ara és el nostre moment. El moment de sentir que el meu cos és la teva llar i tu ets vida dins meu. El moment de sentir que hi ha una part del meu cor que ja està amb tu i ningú la pot reclamar. És sens dubte el millor moment, en què penso tot el que ens direm quan ens veiem per primer cop.
Quin moment més màgic, aquest, d'estimar-nos en el nostre silenci.

# data[].attributes.body
La mà em tremola. Recupero de nou aquella sensació ja viscuda en tantíssimes altres ocasions. La por al desconegut accelera el ritme del meu cor. Recordo aquell salt en parapent des de les alçades. Identifico la mateixa emoció : el vertigen angoixant de no saber on caure. Millor no pensar-hi gaire i fer-ho.... Escriu Vivi! escriu! Vinga! 3,2,1... ja ho tinc... Escriuré el Micro relat sobre el camaleó i la seva capacitat d'adaptació i transformació. Quina enveja...Per la propera vida em demano ser camaleó. Canviar de color de pell i experimentar com se senten els i les altres. Experimentar les diferents veus...i parlar des de moltes primeres persones....T'imagines quina meravella? Un món empàtic ple de colors.

# data[].attributes.body
Cada vez que marcaban un gol, Javier vociferaba en el balcón con la bandera blaugrana:

—Visca el Barça!

En el balcón contiguo, Lucas hacía lo propio con la blanca:

—Hala Madrid!

Cuando se anunció el empate, salieron de nuevo, cantando su himno sin mirarse, a todo pulmón, en un revuelto vocal ininteligible.

Por debajo de sus narices, el hijo de Javier miraba fijamente la figura de Playmobil que Lucas, el hijo de Luis, sujetaba entre sus manos.

—M’ho deixes? —le pidió en catalán.

Y Lucas respondió con un “Sí”, palabra común en las dos lenguas.

Mayca Soto Guerrero

# data[].attributes.body
No sàvia res, només sàvia que tènia poder, força, por, incertesa i.... amor. Un amor que estava dins meu i que no sàvia amb qui i com donar-l'hi. Era un amor tan gran que sortia del meu cor que no existia ser en el món preparat per a rebre tant d'amor.
Tot conflueixo, com perfecte, com un miracle, com un regal de la vida, com que la vida m'havia concedit el do de poder crear vida.
Així va començar tot, una història d'amor, un amor correspost, mai ingrat, ni groller, ni injust. Un amor ple de pors però ple d'amor, perquè l'amor ho cura tot. Fins i tot el mal més extrem que algú pot sofrir. L'amor és abraçada, és lloros, són nits sense dormir, l'amor és preocupació, és protecció, l'amor és ràbia, injustícia, és desesperança, també és tristesa... tot això és amor. Amor transformador i savi, amor que només una dona és capaç de sentir a través dels seus batecs que donen batecs, la seva respiració, la seva sang, la seva veu i el seu amor.
Així va ser com es va iniciar la meva gran història d'amor. Ara ja mai soc jo.... ara em diuen Mama.

# data[].attributes.body
Em llevo al matí molt d’hora, sense haver dormit gaire.

Em faig un cafè, per estar ben desperta, a vegades dos.

Llevo a les nenes, les vesteixo, els hi faig l’esmorzar, preparo motxilles, recullo la casa, faig un petó i una abraçada a les nenes i al meu home i marxo.

Sóc al cotxe i penso que actúo com una autòmata, que vaig estressada, visc amb ansietat i no em paro a pensar, a observar, a escoltar…

Quan arribo a casa preparo berenars, deixo preparat el sopar, plego la roba, poso rentadores. Ja arribo tard! Les vaig a buscar a l’escola. (Recorda respirar)

I veig aquells ullets, aquells ullets que no tenen pressa, que miren les formigues del carrer, que es paren a mirar els núvols i busquen formes. Va! nenes! anem a casa! -mama! mira! un globus volant!

Llavors, arriba el millor moment del dia, aquell que em deixo anar, que no miro el rellotge i que respiro, respiro conscient i no tinc pressa… les gaudeixo, segueixo el seu rotllo, em deixo anar abans d’arribar a casa i tornar a veure’m inmersa en el corrent del riu Estrès. Me’n vaig a dormir pensant en aquests moments quasi de meditació, aquests micro regals que em permeto al dia i em quedo dormida.

Em llevo al matí molt d’hora, sense haver dormit gaire.

Em faig un cafè, per estar ben desperta, a vegades dos….

# data[].attributes.body
Les meves arrels es troben en una zona desforestada, fàcilment accessible per les multinacionals, a la Serralada dels Andes, un bosc compartit entre Brasil, Colòmbia i Perú. Al llarg de la meva vida, he viatjar per més d'un continent.

Després de tot un procés de transformació, em van crear a partir de cartró i paper, recobrint-me de capes i capes de cel·lulosa amb una màquina amb forma de cilindre. Dues gotes de cola van actuar com a punt final en l'inici de la meva existència.

Després, un noi va pressionar un botó i vaig quedar atrapat en un embolcall de plàstic, juntament amb altres companys que eren, estranyament, molt semblants a mi. Em sentia pressionat, asfixiat però alhora, em sentia acompanyat.

De la fàbrica vaig anar a parar a la botiga i allà, ella va escollir-me a mi. Sense dubtar-ho. Un cop em va treure de la prestatgeria, sense voler, va foradar l'embolcall que m'oprimia. Vaig sentir un gran alleujament.

De cop, va estirar de la tira al voltant de l'embolcall on em trobava amb els meus "amics" i ja no es va separar de mi fins que vam arribar a casa seva. En aquell moment em vaig sentir important.

D'anada a casa seva, va parra diversos cops xerrar amb algunes veïnes. Fins i tot, la va parar la noia del bar de sota casa seva per demanar-li ajuda amb una de les treballadores immigrants que havia contractat la darrera setmana. Durant tot el camí però, no va deixar de balancejar-nos al ritme de l'"Oda al paper de vàter", de La Trinca.

Llavors, un matí, abans que sortís el sol, després de romandre asseguda al meu costat durant més de 5 minuts, vaig notar les seves mans sobre mi. Em va tornar a escollir. Però aquest cop, va començar a estripar-me per acariciar part de mi sobre part del seu cos per tenyir-me de marró i llençar-me a l'aigua sense pietat. Sense acomiadar-se de mi.

# data[].attributes.body
En el carrer de les delícies, el mestre cuiner Ambrosi regnava amb les seves receptes encantades. Una nit de pluja i aromes, va decidir crear el plat més extraordinari: la Truita de les Quatre Estacions.

Amb la primavera al cor, va barrejar ous frescos amb herbes tendres i flors de gira-sol. La seva paella, com un jardí encantat, va capturar l'essència de l'esclat verdós.

A l'estiu, va incorporar tomàquets vermells com el sol, cebes dolces i formatge daurat, donant-li a la truita el caliu dels vespres estivals.

La tardor va arribar amb bolets plens de misteri. Amb una mica de mantega i alls daurats, va omplir la truita amb el perfum de boscos secrets i fulles caigudes.

I finalment, l'hivern va ser la seva inspiració. Amb patates rostides i cendra de salmó, va crear un mantell càlid per a la truita, recordant el confort del foc a la llar.

Quan la Truita de les Quatre Estacions va sortir del forn, el carrer es va omplir de somriures i rumors de meravella. Cada mossegada era un viatge a través del temps i els sabors de la natura.

Fins avui, la gent de la ciutat recorda amb reverència la mestria d'Ambrosi i el miracle de la truita que va unir les estacions en un plat.

Això ens recorda que la cuina pot ser com un conte, on cada ingredient és una història i cada plat, una aventura.

# data[].attributes.attachment_caption
Amb el primer raig de sol, ella s'alça, cor palpitant d'esperança. La llum suau acaricia el seu rostre, les cortines onejant com un somni. Cada alba és una nova oportunitat, la vida li crida amb un somriure radiant, recordant-li la bellesa del desvetllament. Amb cada respiració, ella abraça el dia amb gratitud, conscient del miracle de la vida.

# data[].attributes.attachment_link.title
Amb el primer raig de sol, ella s'alça, cor palpitant d'esperança. La llum suau acaricia el seu rostre, les cortines onejant com un somni. Cada alba és una nova oportunitat, la vida li crida amb un somriure radiant, recordant-li la bellesa del

# data[].attributes.headline
Una nit al tròpic. Carolina Trescastro Bernabeu

# data[].attributes.subject
Una nit al tròpic. Carolina Trescastro Bernabeu

# data[].attributes.body
Era estiu, negra nit. Les hores no importaven i la mar era serena. Només s'escoltava el soroll d'una llanxa motora que agitava aquesta calma i removia l'aigua. En plena foscor, la llanxa avançava i creava una cresta d'aigua lluminosa provocada pel plàncton. Ara tot això forma part d'un record a una illa llunyana amb algú que ara també és llunyà, però del qui em sé guardar tot allò bo viscut i a qui li desitge bon vent i barca nova.

# data[].attributes.headline
L'actuació més esperada - Ana Toledano Camacho

# data[].attributes.subject
L'actuació més esperada - Ana Toledano Camacho

# data[].attributes.body
El dia havia arribat. La Lola portava preparant la seva actuació de dansa molts mesos. Havia assajat dia si dia també, tenia la coreografia apresa i segura. Ho tenia tot a punt sobre el llit: les sabates, el vestit, les arracades i el barret, el complement més important de la coreografia, tot girava al seu voltant. Ja tenia la cua feta, s’havia maquillat i només havia d’anar cap al teatre a fer la seva actuació estel·lar.

Va arribar el moment de sortir a l’escenari. La Lola estava radiant, se sentia segura. Va començar la cançó i la Lola va començar a ballar. Estava a punt d’acabar la coreografia, tot estava sortint com ella esperava i, de sobte, li va caure el barret a terra. Es va quedar paralitzada, no va saber què fer i el silenci i la sorpresa va inundar el teatre.

# data[].attributes.body
Es va despertar un minut abans que comencés a sonar l'alarma. La temperatura era ideal, podia olorar la primavera arribant a la ciutat. Va somriure tot recordant la roba que havia escollit la nit anterior, que l'acompanyaria al llarg d'aquell dia tan especial. Així doncs, sense més preàmbuls, va sortir del llit d'un salt, aterrant amb el peu dret, preparada per encetar la seva nova etapa. De sobte, del seu turmell va exclatar un terrible "CRAC".

# data[].attributes.body
La Lia tenia la seva cadira preferida. Era petita. I verda. Li agradava seure-hi mentre esmorzava, i mentre dinava, i mentre sopava... La portava a fora i s’hi asseia. La portava a dins, i s’hi adormia... però la Lia va créixer. Es va fer massa gran per la seva cadireta verda. Així que va decidir agafar un feix de globus per lligar-hi aquella cadireta verda, que va començar a volar i a volar fins que va aterrar al jardí d’una nena que també es deia Lia i que un dia, també seria massa gran per aquella cadireta verda.

# data[].attributes.body
Quan va caure la primera gota va sentir que li acariciava la pell. Quan la segona li relliscà per la galta l'envaí la dolçor de la mandarina acabada de pelar. Quan arribaren totes les altres, s'adonà que ja no podria sortir del fons del mar.

# data[].attributes.body
Els aspirants a trepitjadors de raïm s’esperaven amb peus inquiets. Van provar sort una balladora de claqué. Massa ritme. Un jugador de bàsquet que calçava un 47. Massa pes. La plaça va ser per a un pirata pota de pal. Trepitjava més fi i conferia al raïm un suau aroma de fusta.

# data[].attributes.attachment_link.title
La plaça de Binissalem s'umpl pel concurs de trepitjar raïm

# data[].attributes.body
Temps enrere hi havia un petit poble on els seus habitants estaven molt preocupats. L'exèrcit francès els volia atacar. En aquest poble hi havia un noiet molt espavilat, que sempre anava acompanyat del seu timbal. Va pensar que amb el seu soroll podia fer fora als soldats, però havia d'aconseguir que els cops sonessin molt fort. De cop i volta, va tenir una altra idea. Va anar a la muntanya i va esperar l'arribada dels soldats i...amb la seva valentia i el fort soroll del timbal els va espantar i derrotar!

# data[].attributes.body
He mirat un home que de lluny em saludava, però no em sonava. Al final resulta que ho feia a la noia joveneta que hi havia darrere meu. Ai, quina vergonya! Volia que s’obrís un forat sota els meus peus i hi caigués a dins. Així que per evitar aquesta terrible confusió, he seguit amb el braç alçat, un taxi s’ha aturat i m’ha portat a l'aeroport. Ara ja em trobo en nou país, començant una nova vida, potser un pèl diferent.

# data[].attributes.body
Faltaven tres minuts. Les agulles del rellotge giraven al ritme dels meus batecs. Pujava per les escales tan ràpid com el meu cos m'ho permetia. Em faltava aire a mesura que aquells records familiars entraven per la meva mirada. Quant de temps has perdut! - em repetia.

Els passadissos estaven replets d'imatges variades. De sobte, una imatge em va cridar l'atenció. Es tractava d'un dibuix que estava signat per Berta.

Els meus ulls s'iluminaven i el mirava amb una admiració mai vista. Tot el meu entorn es diluia.

Vaig treure unes cartes de la meva butxaca i em vaig disposar a comparar les comparar les cal.ligrafies.

Un tendre somriure es va dibuixar en el meu rostre.

# data[].attributes.headline
L'aventura de la vida _ Silvia De la Rosa

# data[].attributes.subject
L'aventura de la vida _ Silvia De la Rosa

# data[].attributes.body
Un dia una jove molt tímida va prendre la decisió d'anar a la platja amb una amiga sense saber que allò canviaria per sempre la seva vida. A partir d'aquell dia la jove començaria una aventura al costat d'un noi que marcaria el seu camí per sempre... La jove va saber el que era ser estimada i la seva vergonya va començar a desaparèixer. Van passar els anys i amb ells els aprenentatges anaven florint... va aconseguir molts objectius i d'altres els va canviar. Però el que realment va canviar la seva vida va ser aquell positiu esperat i ràpid que va arribar per modificar l'etiqueta de dos i convertir-la en FAMÍLIA ... i cinc anys després l'aventura va començar de nou.

# data[].attributes.body
És d'hora molt d'hora, sento el soroll d'una arracada que ha caigut al terra, passen cinc segons i sento el soroll de l'altra  arracada impactant contra el parquet, no, encara no em vull despertar! Em giro d'esquena a la tauleta de nit. Al cap d'uns minuts sento un soroll particular,  sembla algú que deixa anar la goma d'una carpeta d'una manera rítmica, aconsegueix un so  semblant al de l'agulla que marca el segons en un rellotge analògic… No encara no!  mig endormiscada penso que estic gairebé segura que avui és dissabte, no he de matinar, no ha sonat cap despertador, puc allargar una mica més.

De sobte sento com un pes al mig de la boca de l'estómac,  ben bé com com si  me l’estiguessin prement amb una pressió controlada. Al mateix temps, un lleuger pessigolleig al nas, noto també  que m'estiren els cabells fluixet, sense massa força ni insistència…És ella…és la Kira que es passeja per sobre de la meva melena, mentre la Gala em fa un massatge a la panxa.

Són elles que després de l’intent fallit del concert de sorollets, han passat a l’acció i m’han començat a indicar que ha arribat el moment de llevar-se.  Dolces gatetes matineres!

# data[].attributes.body
La Pena es passejava sense descans pels carrers grisos. Tots ells formaven un laberint on sovint es trobava amb La Desídia, La Tristor, una Llàgrima o unes grans Ulleres de Sol. Pels racons foscos, a la mitjanit, ella jugava amb aquests amics; era entretingut, però mai divertit. Per a La Pena, els dies passaven sense massa glòria. Un dia es va sentir un fort soroll que va omplir els grisos carrers de groc. La Pena va córrer a buscar les grans Ulleres de Sol i, pel camí, no va reconèixer a La Desídia; ara semblava La Diligència. No va reconèixer a La Tristor, que feliçment vestia un arc de Sant Martí gràcies a l’ajuda de La Llàgrima. Finalment, va trobar les grans Ulleres de Sol i, en posar-se-les, tot es va tornar de color de rosa.

# data[].attributes.body
Mai m'ho havia plantejat, mai t'havíem pensat, però la vida i les circumstàncies van fer que arribéssim a tu.

I allà estaves, en aquell bressol petit, en aquell país tan llunyà i envoltat d'altres petits iguals que tu, sols, abandonats... quina emoció tan contradictòria.

I ens vam abraçar i en aquell moment va començar tot, una gran història a la que nosaltres li construirem el nostre final.

# data[].attributes.body
La Marta sempre havia sentit fascinació per les estrelles. Cada nit es perdia en la immensitat del cel, des de la finestra de la seva habitació, buscant els centelleigs llunyans que li recordaven la immensitat de l'univers. Un dia, després d'una llarga jornada de treball, va decidir fer una cosa que mai abans no s'havia atrevit a fer: pujar al terrat del seu edifici per observar les estrelles des d'allà. Amb una mica de por i emoció, va caminar per l'angost passadís que la portava fins a la sortida al terrat, va pujar les escales metàl·liques amb compte i finalment va sortir a l'exterior. El que va veure la va deixar sense alè: el firmament estava clar i les estrelles brillaven amb tota la seva intensitat. La Marta es va estirar a terra fred del terrat i es va deixar portar per la màgia d'aquell moment. Es va sentir petita, insignificant, però alhora parteix d'una cosa molt més gran i meravellosa. Des d'aquella nit, Marta es va convertir en una assídua visitant del terrat del seu edifici. De vegades, fins i tot s'hi quedava fins a l'alba, embolicada amb una manta i amb una tassa de te calent a les mans. Les estrelles es van convertir en el seu confident, el seu refugi al mig del caos de la ciutat. I així, entre sospirs i somriures, la Marta va descobrir que de vegades, les coses més senzilles són les que ens fan sentir més vius.

# data[].attributes.body
La societat en la que vivim ens marca uns passos, unes formes de comportar-nos, unes idees, unes relacions socials… l’educació formal continua induïnt-nos una forma de ser i de fer i, de vegades, sense deixar sortir massa la pròpia creativitat.

Cal trobar moments en els que deixem sortir les nostres opinions i el que som. A l’’aula de dansa ens proposen estones de ball lliure per oblidar-nos de les imposicions o de la influència del context. Començo a moure’m, a estirar els braços, les cames, a girar, a saltar, a córrer, a alentir el pas… quina sensació de llibertat!

Perquè no donem més importància a l’educació artística a l’escola? Perquè no proporcionem més espais per deixar fluir la creativitat?

# data[].attributes.body
La pols ho embolcalla tot com la boira espessa d'una matinada de primavera. Feia fred i havia gelat. L'hivern s'estava allargant massa i les collites aquest any no serien bones. Igual que les collites dels anys anteriors. La gent passava fam, massa fam. La pols del camí guiava a les masses que fugien.

# data[].attributes.body
Al morro escriu la nena noms de països llunyans. En va aprendre molts amb aquella bola del món lluminosa que li va regalar el seu oncle. Després, a les ales, dibuixa els seus amics de l'escola. Quan l'avió de paper ja és ple, obre la finestra i el llança amb totes les forces. La majoria cau sobre les flors, oa l'aparcament de les ambulàncies, però alguns comencen a volar, i s'allunyen, s'allunyen. Aleshores demana un desig, i torna corrents al llit, abans que alguna infermera la descobreixi.

# data[].attributes.body
Al morro escriu la nena noms de països llunyans. En va aprendre molts amb aquella bola del món lluminosa que li va regalar el seu oncle. Després, a les ales, dibuixa els seus amics de l'escola. Quan l'avió de paper ja és ple, obre la finestra i el llança amb totes les forces. La majoria cau sobre les flors, o a l'aparcament de les ambulàncies, però alguns comencen a volar, i s'allunyen, s'allunyen. Aleshores demana un desig, i torna corrents al llit, abans que alguna infermera la descobreixi.

# data[].attributes.body
En un poble amb castell la gent murmurejava que per les nits apreixia un home passejant-se mentre es cruixia els dits.

Un intrèpid adolescent, van voler fer-se el valent i sense pensar-ho dues vegades, van agafar un martell, dos claus de ferro i una navalla.
En arribar va pensar "Si clavo un clau a la porta del castell, seré el més valent". En el primer cop es va picar el dit, li va caure el primer clau i no el va trobar a causa de la foscor de la nit. Agafar el segon clau despresa i corrents, va fer-li dos cops i quan voler marxar algú l'agafava dels pantalons... va començar a escoltar diferents cruixits, era l'home de les nits?

Va treure la navalla, tallar els pantalons i començar a córrer fugint d'aquell malson. Qui o què el va agafar?

# data[].attributes.headline
MISTERI A LA IMPRESSORA DE LA BIBLIOTECA Eloy Garcia

# data[].attributes.subject
MISTERI A LA IMPRESSORA DE LA BIBLIOTECA Eloy Garcia

# data[].attributes.body
No pot ser. Una altra vegada. M'he quedat sense fulls. No tinc gaire tinta. Hi ha tot un reguitzell de fulls orfes escampats pel terra de la biblioteca.

No sé quan va començar tot. Fins fa uns mesos, era una de les impressores mimades de l'escola. Ara no, ja no. M'envien treballs estranys per imprimir, que venen de diferents llocs. I el més estrany, ningú els ve a buscar. I aquests fulls... queden en l'oblit dels ignorants.

He preguntat a d'altres impressores, germanes, cosines, amigues i rivals. No els passa el mateix o ,almenys, no tant com a mi. O sigui que sóc única. Sí, única però maltractada.

Maleïda xarxa. Voldria ser-hi en un domicili particular, amb menys feina, amb impressions controlades, que vindrien només a mi i jo podria tractar-les com cal. Però no pot ser. He d'estar aquí, sola a la biblioteca, connectada a la xarxa d'una escola on hi ha ordinadors per tot arreu, impressores a dojo i tothom pot imprimir des de qualsevol lloc. I em pregunto, per què estic predeterminada en algun lloc on no hauria de ser-hi? Per què ningú ha explicat als possibles usuaris que per imprimir cal triar la impressora on vols imprimir i no només clicar el botó d'impressió? Per què em confonen amb les meves germanes, cosines, amigues o rivals?

Estic preocupada. No sóc feliç. No funciono bé. Qui és aquest? No, si us plau, no, no, ... zzzzzzzzzzz.

NOTA: Aquest va ser el darrer document trobat a la impressora HP LaserJet P1606dn (la de la biblioteca, 2a planta), desconnectada per mal funcionament el 5 de febrer del 2015.

# data[].attributes.body
Un dia veig un senyor que fa ballar un elefantet. La gent li fa fotos. De sobte, l'elefant es fa més i més gran fins que té un atac de fúria i s'escapa. La gent i jo fugim. Quan em giro, me n’adono que l’elefant va a per mi. De sobte, ho veig tot fosc. Em desperto. Uf! era un somni!

Un dia vaig al circ de la ciutat, veig un senyor amb un elefant. La música comença a sonar i l’elefant comença a ballar. Decideixo marxar.

# data[].attributes.body
Són les set del matí, la mare obra la finestra de la meva habitació, fa un dia radiant,
m´he de llevar, avui tinc una competició molt important. Em llevo, vaig cap a la dutxa, l´aigua surt gelada ,però em va bé per despertar-me, em vesteixo i vaig cap a la cuina, la mare ja m´ha fet l´esmorzar. Agafo l´equip que vaig deixar apunt ahir abans d´anar a dormir i ja estic preparat per sortir.

# data[].attributes.headline
Encara se'n feia creus..... Rosa Román  

# data[].attributes.subject
Encara se'n feia creus..... Rosa Román  

# data[].attributes.body
encara se n feia creus.mp3

# data[].attributes.body
Cada dia quan surto de casa i quan hi torno, em trobo un noi a la porta del supermercat de la cantonada, faci fred o faci calor, dia rere dia, tarda rere tarda, assegut a terra, discret, de vegades llegint un llibre. Sempre esperant que algú potser li doni alguna cosa de menjar o beure que ha comprat al supermercat.

És l'ALI. Avui m'he decidit a saludar-lo i a preguntar-li el nom. Quant d'invisibles podem arribar a ser les persones? Quant d'invisibles podem arribar a ser tothom, de vegades, sigui quina sigui la nostra situació, especialment en una ciutat?

L'ALI era cuiner, havia treballat en diferents restaurants però va perdre la feina. La seva família viu en un altre país i tampoc tenen bona relació. Ara beu i intenta viure o sobreviure, al carrer. Menja i beu, amb sort, amb allò que la gent algun dia li donem, si es fa visible als nostres ulls.

# data[].attributes.body
Temps enrere, a l'època de la ferradura, hi havia un dimoni a les contrades de Nargó, de nom Banyeta. Es diu que feia males passades als raiers que espardenyaven camí del seu poble, a un indret conegut com els Espluvins. Un cop caigut aquest ofici en dessús, no se'n sabé mai més res. Només en resta una petjada en una roca als peus de Coll Piquer, on es reuneix encara avui dia la mainada per a berenar-hi.
Alexandre Aubet

# data[].attributes.body
He arribat nou a l'escola, trobo molt a faltar als meus antics companys.
Li he dit a la mestra que estic una mica trist i m'ha dit que té una sorpresa per a mi. Què podrà ser? Si aquesta mestra no em coneix, no sap que m'agrada ni sap res de mi.
Al cap d'una estona, ha aparegut amb un altre nen, es diu Miquel. Porta un motxilla plena de Lego.
- Vols jugar? Construiré un camp de futbol.
Potser no és tan dolenta aquesta escola.

# data[].attributes.body
Els meus pares es passen els dies preocupats i corrents d’amunt a avall. Jo, des de la meva mirada de nen me’ls miro intentant entendre què passa pels seus caps i penso....clar, deuen estar atabalats perquè no tenen temps per jugar. Potser els podria ajudar deixant-los algunes joguines a prop i això és el que vaig fer, vaig buscar les meves millors joguines i les vaig anar deixant repartides per casa, el dinosaure al costat de les claus del cotxe, la pissarra màgica a la cuina, la pilota davant la porta del carrer, l’helicòpter al lavabo i em disposava a posar l’última joguina quan de sobte vaig sentir que la porta del carrer s’obria. Corrents vaig anar a buscar al pare que era a la cuina preparant el sopar i li vaig dir amb alegria. Pare! Ja ha arribat la mare i segur que ja porta els diners que ha fet a la màquina de fer diners! El meu pare tot rient, em va respondre, si fill ara ja podem sopar tots junts. Quan vaig sentir el seu riure el meu cap de seguida va pensar, les joguines han funcionat!

# data[].attributes.body
La girafa i l'elefant eren amics inseparables. Un dia, van decidir fer una excursió per la sabana africana. La girafa, amb les seves llargues potes, liderava el camí i l'elefant la seguia, fascinat pel paisatge. De sobte, la girafa es va aturar en sec. L'elefant va mirar al seu voltant, confós. La girafa li va senyalar un grup de lleons que s'acostaven ràpidament. L'elefant es va espantar, però la girafa el va tranquil·litzar i van fugir junts. Després d'aquell dia, la seva amistat es va fer més forta i van seguir explorant junts la savana africana.
Ana Miquel

# data[].attributes.body
Avui he vist la teva tristesa a la teva profunda mirada.He sentit la impotència de no poder-te donar consol davant la teva desesperació ...que és la meva....... Sento com està quebrada la teva ànima ....de ràbia ...de impotència....de decepció profunda....fastigosa.... Vull parlar amb tu, d´aquestes mirades que parlen sense paraules..d´aquestes mirades que abrassen més que una gota de cera sobre la pell immaculada. M´agradaria tant poder mirar-te als teus ulls tristos, grisos sense espurnes, i no desviar la meva mirada envers la teva...M´agradaria poder acaronar-te , donar-te confort.....Diga´m ......què tens ?...què amaga aquesta mirada??? Susanna T.

# data[].attributes.body
La vida. La vida comença amb el primer batec del cor i acaba amb l’últim sospir d’aquest. Al llarg de la vida vivim milers de moments. Moments d’alegria, moments únics, moments amargs, moments amorosos, moments de solitud, moments nostàlgics, moments de por, moments d’incertesa... tots són instants del temps que configuren qui som. Durant la vida el nostre camí es creua amb d’altres i coneixem tot tipus de persones: persones que hi passen de puntetes, persones que hi creuen amb pas ferm i persones que deixen petjada per a tota la vida. Alguns decideixen caminar al nostre costat per sempre més, d’altres ho fan durant una estona i d'altres ni tan sols ens n'adonem. Què en tenen de raó els Pets quan diuen que «la vida és bonica, però a vegades complicada». Tant si és així com sinó, hem d'agrair cada minut de vida i hem d’exprimir al màxim cada moment present. L'objectiu vital és viure. Viure el moment present i amb plena consciència. Així que... vivim la vida! Vivim en present!

# data[].attributes.body
Un gatet estava en una casa i el seu amo li va portar un pollet perquè se’l menges.Però el gatet no ho volia fer. Aleshores es van fer amics i sempre jugaven junts fins que un dia el pollet va voler anar a buscar a la seva família i van marxar tots dos a buscar-la. Creieu que la van trobar?

# data[].attributes.headline
Què vull ser quan sigui gran? Mar Orriols Martins

# data[].attributes.subject
Què vull ser quan sigui gran? Mar Orriols Martins

# data[].attributes.body
El dia que vaig començar l’institut tothom, i crec que massa d'hora, em va començar a preguntar, obsessivament, que què voldria ser quan fos gran, que ho havia d’anar decidint, que ja era a l’institut i calia tenir clar com volia que fos el meu futur, una obsessió de tothom que m’envoltava.
Que què vull ser quan sigui gran? Vull ser gran!

# data[].attributes.body
Em desperto al matí i penso en ell, quan serà la pròxima cita en què el podré tornar a veure. M'angoixo en pensar que estic sentint papallones per una persona que no sé ben bé si sent el mateix. Em rento la cara i em preparo per encetar un dia nou, en el que sobretot m'he d'estimar a mi mateixa i estar segura del que necessito a la meva vida.
Qui sap si podré confiar en un home altre cop...
El que sí que sé és que l'amor no es busca i quan et troba el millor és deixar-se emportar pels sentiments perquè mai se sap quan passarà.

# data[].attributes.headline
La nit més fosca de l'any - Alba Valderrama

# data[].attributes.subject
La nit més fosca de l'any - Alba Valderrama

# data[].attributes.body
Era la nit més fosca de l'any, i les estrelles brillaven amb una intensitat que mai havia vist abans. Em vaig aturar a contemplar el cel, fascinada per la bellesa que tenia davant meu.
De sobte, vaig sentir una veu darrere meu. Em vaig girar i vaig veure un home vell i savi, que em mirava amb una mirada profunda.
"La nit més fosca de l'any és la nit en què els desitjos es fan realitat", va dir ell.
No estava segura de si creure'l o no, però vaig decidir provar-ho. Vaig tancar els ulls i vaig pensar amb molta força en el meu desig més profund: ser feliç.
Quan vaig obrir els ulls de nou, vaig veure que tot el meu voltant havia canviat. Ja no estava al mateix lloc, i les estrelles que admirava abans havien desaparegut.
Però em vaig adonar que ja no necessitava les estrelles per trobar la felicitat, perquè la tenia dins meu. El meu desig s'havia fet realitat, i havia après que la felicitat no es troba enlloc més que en el teu interior.
Vaig agrair l'home vell i savi pel seu consell, i vaig marxar cap a casa amb una nova perspectiva de la vida.

# data[].attributes.body
Obro la persiana del meu apartament on estiuejo. Impacient per veure si tú hi ets. Veig que la teva persiana està també oberta. Em palpita el cor. Surto a la terrassa i et veig, com cada estiu, a la piscina. Em mires i somriem. Penso: Aquest estiu serà igual que els anteriors?

# data[].attributes.body
Soc un ratolí ben eixerit, amb un bigoti negre, un nas de color rosa i dues orelles la mar de boniques. Si us he de dir la veritat, el que més m'agrada no és pas menjar formatge sinó fer bombolles de sabó amb els meus amics: la granota Frogui i les quatre germanetes ànecs: la Lila, la Lulu, la Mica i la Rita. Doncs bé, la Rita va proposar fer bombolles de sabó de color lila i la Lila no volia perquè deia que d'aquest color no sabria si la cridaven a ella o a les bombolles.

# data[].attributes.body
Hi havia una vegada el dofí Nil que estava molt trist per què havia perdut a la seva mare. Tenia tantes ganes de trobar-la que va començar a nedar per tot el mar, es va trobar una estrella de mar, un pop, una petxina i una sardina que a poc a poc li van anar indicant el camí fins que darrere d'una alga molt gran estava la seva mare. Quan la va trobar es va posar molt content i no es van tronar a separar mai més.

# data[].attributes.body
Hi havia una RATOLINA que volia casar-se amb el més fort del seu regne. Li va preguntar al SOL, però li va dir que el més fort era el NÚVOL. El NÚVOL li va contestar que era el VENT i el VENT que era la MUNTANYA. Finalment, la MUNTANYA va contestar que el més fort era el RATOLÍ GRIS. I per fi la RATOLINA va trobar a l'amor de la seva vida.

# data[].attributes.body
Hi havia una vegada una granja màgica que tenia el poder d’aparèixer en diferents llocs: el bosc, la muntanya, la ciutat… En aquella granja, hi vivia un pollet molt xic, el Fito.

En aquesta granja vivien altres pollets que no paraven de piular i piular. El Fito, tant xic com era  tot just començava a piular, però els altres piulaven tant i tant fort que en ell gairebé se l’escoltava. Així va ser que amb molta paciència va aprendre a piular amb la mirada, amb les potetes, movent la cueta.

Una nit de turmenta, una nit misteriosa, després de dos trons terribles i dos intensos resplendors que va aparèixer al cel per caure damunt  de la granja.

Tots els pollets van quedar-se muts ...

I, en el profund silenci de la nit es va sentit un PIU!!! PIU!!

# data[].attributes.body
As every Sunday, Maya woke up at six sharp to go for her morning walk with Tilly. Despite the dreadful weather, she opted to head down to the beach. As they were crossing the boardwalk, Tilly stopped to sniff the air. All of a sudden, she sprinted to the shore. Probably some leftover kebab – Maya thought. Tilly started barking frantically. Had it been food, she would’ve devoured it in silence… What had she found? Maya rushed to see.

# data[].attributes.body
Aquell dia em vaig aixecar a casa els avis. Això volia dir alguna cosa especial segur. L'àvia i l'avi estaven contents i els ulls els hi brillaven. Em va dir que esmorzariem i ens canviariem i baixariem a veure els papes i a tu. A tu? De veritat que ja no eres a la panxa de la mama? Segur que no era veritat.
Vam sortir de casa i mentre mirava per la finestra només tenia ganes de veure el papa i la mama. I quan vam arribar a l'hospital...quina impressió veure la mama en una camilla i amb aquella bata. I al costat? Al costat hi eres tu germanet; dormies, les manetes et feien moviments petits i de ben segur que estaves somiant. Casi com jo.

# data[].attributes.body
Un dia d'aquells, que podria ser dimarts, en Jordi va morir cuelment al bell mig d'un camp de patates. Els diaris se'n van fer ressò i l'anomenaren, amb força mal gust, el patatassinat. Malgrat tot, el o la culpable mai va ser enxampat per la policia i encara a hores d'ara, quan bufa el vent entre les patateres, s'escolta el lament del finat.

# data[].attributes.headline
Al començament tot fa mandra. Mercè Pallero Picazo

# data[].attributes.subject
Al començament tot fa mandra. Mercè Pallero Picazo

# data[].attributes.body
Buff quina mandra!!! Arribo a casa després de l’escola i només tinc ganes d’estirar-me al sofà.

Però no! Ara ves i fes un coi de curs que ves a saber perquè em servirà. A part, és clar, per obtenir una altra línia en el meu expedient.

Amb aquest ànim m’arrossego tot fent el ronso fins la cadira que està davant l’ordinador. Ara mateix aquesta cadira em sembla la de Joc de Trons, tota plena de punxes.

Esbufegant m’hi assec i premo el botó de l’ordinador, que gemega tot queixant-se de la feina que li vull fer acomplir.

Tot badallant i passant lleugerament la vista pels continguts se m’encén una espurna. El meu cap comença a donar voltes sobre un concepte, sobre una idea, sobre una activitat, sobre un possible projecte. I és que, de fet, soc una enamorada de la meva feina.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tired woman yawning in the night at home foto de Stock

# data[].attributes.attachment_link.description
Descarga Tired woman yawning in the night at home foto de archivo y descubre imágenes similares en Adobe Stock.

# data[].attributes.body
Tornava a ser dilluns. Aquell matí, però, no em va despertar el so estrident del mòbil, sinó que va ser l’aroma inconfusible a cafè i aquell soroll que indica que ja està a punt. Si... la nit anterior ens havíem oblidat de preparar-lo. Amb algun estirament de coll, em vaig ficar a peu dret i directe a la cuina. El cafè era ben negre i bullia, però en tirar-li la llet, aquell color fosc va canvia per un de més suau, allò em va relaxar encara més. Entre uns quants badalls, vaig anar assaborint aquella beguda tan reconfortant, mentre anava pensant que seria d’aquella setmana que ara mateix havia arrencat. Vaig visualitzar les coses importants que no em podia oblidar: el dentista, la reunió de famílies, la compra... i cosa de minuts ja estava allí, al rebedor de l’entrada de l’escola. Com cada dilluns, alguns més animats que altres, ens preguntàvem sobre el cap de setmana, si més no, jo anava fent que sí amb el cap, encara estava una mica adormida i assaborint el cafè amb llet. Ara sí que sí, un soroll estrident, el que avui no m’havia donat el bon dia a les set del matí, me’l donava ara, a les nou. El dia arrencava, les rialles i la força dels infants van deixar que el cafè passes a un segon lloc i comencem la setmana. Què ens donaria aquesta?

# data[].attributes.body
Marxes

Quan em vas dir que tenies un somni, et vaig animar a perseguir-lo. Jo volia que el fessis teu, que lluitessis per tot allò que desitjaves, però, en veritat, el que necessitava era que tornessis cada nit al meu costat, perquè m'expliquessis que realment l'únic que necessitaves era ser feliç mentre m'estimaves. Soc conscient que has trobat la possibilitat de tocar el cel, més enllà dels núvols i prop dels estels, però recorda que jo ja fa temps que he arribat al meu paradís terrenal, em fa por les altures. Jo ja fa temps que sé que t'estimo, i que cada matinada al teu costat m'ha fet creure que et tindria tota la vida amb mi, però s'han obert les portes del món i has d'agafar un camí que jo no puc seguir amb aquestes sabates. Em fa feliç que hagis resolt les incògnites que et plantejava la vida, però jo et vull al meu costat mentre em quedi un sol motiu per saber que el sol tornarà a sortir demà. Saps què? Si te n'has d'anar, fes-ho ràpid. Deixa que em torturi pensant que podríem haver sigut si no t'hagués promès que trobaries tot el que necessites més enllà del que hem construït junts. Ara et veig marxar mentre dins meu floreix una corona de roses i sé que tornaràs el dia que jo torni a abraçar la primavera. Fins que arribi el moment, et trobaré a faltar pensant en la distància que suposen tres oceans i un cor trencat.

# data[].attributes.body
Qui no recorda el pati amb melancolia?

Únic espai on es passa en poc temps dels plors a l’alegria.

Alguns ploren i altres riuen,

però aprenen de tot el que hi diuen.

Racó especial, racó de felicitat, que important en les escoles.

# data[].attributes.body
Ja són les 7:00h del matí, és hora d’aixecar-nos.

En Gerard i jo estem ben adormits, quina mandra!!

Bé, al final ho aconseguim, anem al lavabo ens retem

les mans i anem a la cuina a esmorzar. Tampoc no tenim

gaire gana i acabem fent un got de llet i prou.

Sens ha fet tard i ens hem d’espavilar!

En Gerard es renta les dents i es vesteix. Jo també. Al final tot i la mandra que ens corre per tot el cos, ja estem preparats per sortir.

# data[].attributes.body
Jeudi comme d’hab... avec le rythme de la journée imposé par la cloche du lycée. Un cours, puis un autre, une pause café, quelques conversations anodines avec des collègues, l'ordinaire mais surtout beaucoup d'envie d'en finir, car Irène a la tête ailleurs aujourd'hui et il lui est difficile de se concentrer sur son travail comme elle le fait d'habitude.
La dernière heure arrive enfin , mais Irène est aussi consciente que c'est un moment compliqué. En se rendant dans la salle de classe, elle imagine comment ils seront, certains élèves s'ennuyant, d'autres hyperactifs, apathiques ou au contraire très bavards. Iker, comme toujours, assis au fond et essayant de faire un commentaire provocateur, Naiara regardant ses ongles en gel pour voir s'ils sont toujours aussi parfaits qu'il y a une heure, presque tout le monde impatient de vérifier enfin leurs portables et toutes les notifications des réseaux sociaux. Ce n'est qu'une heure, mais quand on est impatient, le temps passe plus lentement pour tout le monde.
Mais dès qu'elle ouvre la porte, Irène remarque que l'atmosphère dans la salle de classe est très différente de la normale, les élèves sont trop silencieux, on peut dire que quelque chose les préoccupe.
Irène entre, dit bonjour, pose ses affaires sur le bureau et, en balayant la classe du regard, elle remarque qu'il manque Leire et, lorsqu'elle demande à une élève assise devant elle, comment elle va et s'il s'est passé quelque chose, elle sait déjà que la réponse sera importante, qu'il y a eu un problème et qu'aujourd'hui, peut-être, sera un jour différent, un de ces jours où l'on s'aperçoit que les élèves ont besoin de nous.

# data[].attributes.body
I had been waiting for a long time. That day I woke up and just like any other day I did not want to. I was in bed, the bedsheet seemed to be my best friend, the warmth and coziness of the safety they provided.
Anyway, the alarm rang and I snoozed it. And it rang again, and again, and finally I found the will to get up.
I went out of my room, I showered, I drank my hot coffee with my foamy milk and my sugar. Nothing seemed to indicate what was about to happened, but then it did.

The bell rang, I choose to ignore it, it must have been a mistake. But it rang again. I walked to the door. I pushed down the handle.

My coffee in the floor and my arms around him. He was back. My brother was back.

# data[].attributes.body
Buscava la calma de la sabana i pensava, constantment, en el so de la calma de la nit. Se n'hi va anar. Fins que ho va trobar i, quan hi va arribar, va trobar un ressort turístic gegantí: reggaeton i mojitos. El Carib a l’Àfrica? Potser sí, ara entenia l'avenç del turisme.

# data[].attributes.body
Tots acabarem com h, en silenci.