# data[].attributes.headline
Літературний диктант

# data[].attributes.subject
Літературний диктант

# data[].attributes.attachment_link.title
Всеволод Нестайко

# data[].attributes.headline
Дай відповіді

# data[].attributes.subject
Дай відповіді

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.subject
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Тореадори з Васюківки

# data[].attributes.attachment_link.description
Короткометражний фільм за твором Всеволода Нестайка зняли 1965-го на Харківській телестудії. Режисер: С.Зелікін, В. Осипянц. У фільмі знялися Сашко Бартєнєв, Сашко Мінін, Коля Ушаков і дуже терпляча корова Лиска

# data[].attributes.headline
Прочитай повністю

# data[].attributes.subject
Прочитай повністю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Трилогия про пригоди двох друзів

ЧАСТИНА ПЕРША

яку розсказує Павлуша Завгородній

НАДЗВИЧАЙНІ ПРИГОДИ РОБІНЗОНА КУКУРУЗО ТА ЙОГО ВІРНОГО ДРУГА І ОДНОКЛАСНИКА ПАВЛУШІ ЗАВГОРОДНЬОГО В ШКОЛІ, ДОМА ТА НА БЕЗЛЮДНОМУ ОСТРОВІ ПОБЛИЗУ СЕЛА ВАСЮКІВКИ

РОЗДІЛ І .

Метро під; свинарником. Тореадори з Васюківки. Собакевич

- От знайдибіда, авантюрист шмаркатий! Ванькоо-о! Вилазь зараз же! Бо такого втру маку - тиждень чухатимешся! Вилазь, чуєш!

Ми лежимо в густих бур'янах за клунею, уткнувшись у землю носами, й не дихаємо.

- Вилазь, убоїще, бо гірше буде! Ти ж мене знаєш!

- Знаю, знаю, - ледь чутно зітхає, мій друг і нарешті наважується подати голос.

- Діду! - жалібно озивається він.

- Давай-давай!

- Діду, - ще жалібніше повторює мій друг, - ви одійдіть за хату, ми виліземо. Бо ж ви битиметесь.

- Вони ще мені умови ставлять, вишкварки! Ану вилазьте!

- Та ми ж не хотіли. Ми ж хотіли метро. Таке, як у Києві.

- Я вам дам метра! Я вам такого метра дам, що...

-Ми ж не знали. Ми зараз усе закидаємо - нічого й видно не буде. Одійдіть, діду.

Довго ще тривають переговори. Нарешті дід востаннє лайнувся, закашлявся, плюнув і почовгав за хату.

Ми вилазимо з бур'янів.

Біля свинарника нас зустрічає гундосим рохканням п'ятипудова льоха Манюня, противна й плямиста, як географічна карта.

У-у, скотиняка! Щоб ти...

Це через неї ми вскочили в халепу.

У нас була прекрасна, благородна ідея - провести під свинарником метро. Це мало бути сюрпризом. Перша лінія метро у -Васюківці! Станція "Клуня" - станція "Крива груша". Три копійки в один кінець. Родичі - безплатно. З учительки арифметики - п'ять копійок.

Ми вже підкопалися майже до половини свинарника, і раптом - непередбачена катастрофа! - клята льоха Манюня провалилася в наше метро. Провалитися вона зуміла, а от вилізти-дзуськи! І зняла такий вереск, що причовгав дід. Ну і...

Гірко зітхаючи, ми засипаємо метро. Раз у раз злодійкувато озираємося - чи не заскочить нас зненацька дід, щоб нам'яти вуха. Хоч і обіцяв він, що не чіпатиме, поки не кінчимо, але хто його зна...' Ви б почули, як він лаявся, коли витягав льоху! Ох і лаявся! І де він отих слів набрався?

Проте діда не видно. І поки ми працюємо (а справа це довга й нудна), я вас познайомлю з моїм другом.

Ви, звичайно, знаєте, що є такий острів - Ява. В Індійському океані. Ото, що Ява, Суматра, Борнео, Целебес, - Великі Зондські.

Ну, так Ява - це не острів.

Ява - це мій найкращий друзяка і напарник. Ява Рень.

Мабуть, вам дивно, що то за ім'я таке - Ява? То він сам себе так назвав, коли йому лише років півтора було. Чи то воно, пискля мале, хотіло сказати: "Я - Ваня", а вийшло "Ява", чи то "Іван" у нього так прозвучало (бо насправді його Іваном звати), але причепилось оте "Ява" до нього, як реп'ях до собачого хвоста. Навіть міліціонер товариш Валігура, що живе у нашому селі, так його зве.

У них взагалі вся сім'я інтересна.

Батько на скрипці грає. Корова - Контрибуція називається. А дід (ви уже з ним знайомі) - мисливець завзятий, на полюванні, коли стріляє, ліве око онучею зав'язує. Бо в нього ліве око без правого не примружується. Як ліве примружить - праве саме заплющується. Але ж і б'є дід Варава з тою онучею, ох же ж і б'є!

Городські мисливці, що "Волгами" з Києва приїжджають, тільки ахають.

"Ви, дедушка, абсолютний чемпіон", - кажуть.

На честь старого Реня навіть польове озеро, що біля нашого села, люди Реневим назвали.

Мати ж Явина - депутат райради, ланкова кукурудзоводів.

Якось Ява з Яришкою, сестричкою меншою, посварився і при всіх плескачів їй надавав. Так вона, замість того щоб заплакати, раптом як закричить:

- Опозогив! - Вона букву "р" не вимовляє. - Маму-депутата на все село опозогив. Загаза чогтова!

Такого шелесту наробила - Ява не знав, куди й очі подіти. Стояв-стояв, червоний мов рак, а тоді як дав дриза - тільки п'ятами залопотів.

Та то лише раз таке було. А взагалі характер у Яви ого-го! Сталь, а не характер. Таких на мільйон лише один буває.

Ява сам говорив:

- Ми, - говорив, - з тобою, Павлушо, хлопці будь здоров. Точно-точно, без брехні, ми таки хлопці з фантазією. Скажи?

- З фантазією, - підтакував я.

- Ти чув, як дід Салимон учора біля сільмагу казав: "Ондо, каже, Ява і Павлуша пішли. От хлопці! Орли! Соколи! Гангстери, а не хлопці! Нема на них буцегарні".

- Чув. Точно.

- Треба, щоб усі про нас так говорили. Треба, щоб слава про нас гриміла на всю Васюківку, як радіо на Перше травня.

- Треба, - погоджувавсь я.

І Ява весь час вигадував різні штуки-викаблуки заради нашої слави.

Отож ми з ним піймали в лісі пугутькало і випустили в клубі під час лекції на тему "Виховання дітей у сім'ї". Лектор упав з трибуни і вилив собі на голову графин з водою.

А старі дідові підштаники на телевізійну антену над клубом, думаєте, хто повісив? Ми, звичайно.

А то якось влітку Ява сказав:

- Давай влаштуємо бій биків.

- Га? - не відразу второпав я.

- Ти пам'ятаєш, ми в клубі закордонне кіно дивилися "Тореадор"?

- Ага... То й що?

- Пам'ятаєш, на арені розлючений бик, а тут дядько у капелюсі, з гинджалом, перед ним танцює.

- Так-так-так...

- А потім - рраз! Бик - беркиць! І оплески.

- Ага. Здорово... Але це ж убивати треба. Хто ж нам дозволить убивати поголів'я?

- Тю, дурний! Убивати! Що це тобі - м'ясозаготівля, чи що. Це ж видовище. На стадіоні. Вроді футбола. Головне тут - красиво вимахувати червоною плахтою і ловко вивертатися, щоб рогом не зачепило. Ти ж бачив. Тореадори - це найсміливіші герої і ловкачі. Головне тут - тренування і спритність. Розумієш? Уперше в історії Васюківки - бій биків. Тореадор Іван Рень і тореадор Павло Завгородній! Гості з'їжджаються з усієї України. Трансляція по радіо і по телевізору. Навіть у Жмеринці видно буде.

Я посміхнувся. Це було здорово. По радіо, по телевізору і взагалі...

Ми повмощувались зручніше і почали обговорювати подробиці. Насамперед - бик. Кандидатура колгоспного бугая Петьки була відхилена одразу. То таке страшнюче мурмило, що його навіть сам зоотехнік Іван Свиридович боїться. Очі - наче тракторні фари. Землю гребе ногами, як екскаватор.

Цього літа один дачник мало не вмер з переляку. Лежав на вигоні голий-голісінький - загоряв. Голова під парасолькою, все інше на сонці. І раптом - Петька. Дачник як рвоне. Бугай за ним. Дачник товстий, з черевцем. Бачить - не втече. А тут телеграфний стовп на дорозі. Як той дачник на стовп видряпався - досі невідомо. Але факт - півдня загоряв на ізоляторах, тримаючись за дроти, аж поки не під'їхав комбайнер Микола на комбайні і не зняв його. Дачник штани надів і одразу на станцію: додому їхать.

Ні, хай з бугаєм Петькою вороги наші б'ються.

Другою кандидатурою був цап Жора. Це я його кандидатуру висунув, щоб помститися. Дуже мені противний був цап Жора, бо з'їв мою сорочку, колися у калабані купався.

Але Ява мене не підтримав.

- Ні, - сказав він, - Жора дуже балакучий. Весь час мекекече. Ми й оплесків не почуємо. І йдеться про бій биків, а не цапів. Треба, щоб було щось бичаче, коров'яче щось - велике і крутороге.

- Коров'яче? - кажу. - Слухай, то, може, узяти просто корову? Бо, крім Петьки, справжніх биків у нас чортма, а корів скільки хочеш. І взагалі ніде не сказано, що обов'язково має бути бик.

Ява задумався:

- Хтозна, може й так.

- Тоді, - кажу, - кращої кандидатури, ніж ваша Контрибуція, і не придумаєш.

- А чому Контрибуція? Чому не ваша Манька?

- Бо в нашої Маньки теля і один ріг зламаний. Ти хочеш, щоб з нас сміялися? Тореадори з однорогою коровою! Карикатура. Такого ще ніколи в світі не було.

- Можна, звичайно, і Контрибуцію. Але вона трохи психічна.

- Що значить "психічна"! Скажи краще, що ти просто мами боїшся.

- Я - боюсь? От я зараз дам тобі у вухо, і ти побачиш, як я боюсь. Ану забери свої слова назад!

- Я забираю, але ти все одно боїшся.

- Боюсь?

- Боїшся...

- Боюсь?

- Боїшся...

Я схопивс.я рукою за вухо і в свою чергу затопив Яві кулаком у живіт. Ми покотилися по траві й викотилися на дорогу. Все, що було на дорозі поганого, ми, качаючись, підібрали на свої штани і сорочки. Перший отямивсь я.

- Стривай, - кажу, - годі. А то замість бою биків у нас вийшов бій дураків.

- Це ж ти винен. Ну, гаразд, спробуємо Контрибуцію. Завтра поженемо пасти і спробуємо. А то твоя Манька і справді для телевізора не підходить. Ще люди подумають, що то не корова, а собака.

Мені вже остогидло битися, і я удав, ніби не зрозумів, як тяжко він образив нашу Маньку.

Наступного ранку ми зустрілися на шляху, що вів до вигону. Я гнав Маньку, Ява - Контрибуцію. Корови плентались, легковажно метляючи хвостами, і не підозрювали, який це історичний день.

У Яви на голові був крислатий дамський капелюшок, який лишився нам у спадщину від однієї дачниці, що відпочивала в нас позаторік. Капелюшок був на Яву завеликий і насувався на очі. Щоб хоч що-небудь бачити і не впасти, Ява мусив весь час сіпати головою, поправляючи його. Здавалося, ніби він комусь кланяється.

У мене під пахвою був килимок. То був знаменитий килимок. Я його пам'ятаю стільки, скільки взагалі щось пам'ятаю. Він висів над моїм ліжком. Килимок був червоний, і на ньому вишито троє кумедних цуценят, що сиділи вкупочці, прихилившись одне до одного головами. То були Цюця, Гава і Рева, про яких мені мати колись розповідала різні "баналюки", аж поки я не засинав. Останні два роки, позаяк я вже виріс, килимок лежав у скрині, і тепер від Цюці, Гави і Реви дуже тхнуло нафталіном.

Килимок і капелюшок - то був наш тореадорський реманент. По дорозі ми ще вирізали з ліщини дві прекрасні шпаги. Ми були в повній бойовій готовності.

Ми йшли і співали арію Хозе з опери Бізе "Кармен", яку багато разів чули по радіо.

Торе-гадор, сыеле-ге-е в бой, торе-гадор, торе-гадор...

Там ждет тебя-га любовь, там ждет тебя-га-га любовь.

Ми співали і не знали, що нас жде.

Небо було синє-синє - справжнє іспанське небо.

Погода - саме підходяща для бою биків.

Ми погнали корів аж на край вигону, туди, де ставок, - далі від людських очей.

- Оджени свою Маньку вбік, щоб не заважала, - скадав Ява, - і давай починати.

Я не став сперечатись. Тим більше, Манька у нас дуже нервова, їй краще не бачити бою биків.

Ява поправив на голові капелюшка, підтягнув штани, взяв мого килимка і, витанцьовуючи, навшпиньках став під ходити до Контрибуції.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тореадори з Васюківки - Всеволод Нестайко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Трилогия про пригоди двох друзів ЧАСТИНА ПЕРША яку розсказує Павлуша Завгородній НАДЗВИЧАЙНІ ПРИГОДИ РОБІНЗОНА КУКУРУЗО ТА ЙОГО ВІРНОГО ДРУГА І ОДНОКЛАСНИКА ПАВЛУШІ ЗАВГОРОДНЬОГО В ШКОЛІ, ДОМА ТА НА БЕЗЛЮДНОМУ ОСТРОВІ ПОБЛИЗУ СЕЛА ВАСЮКІВКИ РОЗДІЛ І . Метро під; свинарником. Тореадори з Васюківки. Собакевич - От знайдибіда, авантюрист шмаркатий! Ванькоо-о!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Д/ф "Всеволод Нестайко. Родом із дитинства"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Для його творів характерна людяність, доброта і світлий погляд на життя, а також надзвичайне почуття гумору, яке з дитинства впливає на ваше власне і потім не полишає вас усе життя. Найпопулярніший твір - трилогія "Тореадори з Васюківки" ("Пригоди Робінзона Кукурузо" 1964, "Незнайомець з 13-ї квартири" 1966, "Таємниця трьох невідомих" 1970).

Всеволод Нестайко народився 30 січня 1930 року в м. Бердичеві на Житомирщині в сім'ї службовця. У віці трьох років загинув його батько Зеновій Нестайко. Після смерті батька, рятуючись від голоду, сім'я переїхала до родичів у Київ. Мати Всеволода працювала вчителькою і родина проживала у приміщенні в школі.

В. Нестайко закінчив 10-літню загальну середню школу з одною четвіркою в табелі, зі срібною медаллю. Через обставини терору та війни не вчився у 5-му та 9-му класах. Курс 9-го класу пройшов самостійно за два місяці. Після школи вступив на слов'янське відділення філологічного факультету Київського університету імені Тараса Шевченка, яке закінчив у 1952 році.

В 1950 році, Всеволод починає працювати літредактором-коректором в дитячому журналі "Барвінок". У "Барвінку" Нестайко почав друкуватися й спілкуватися із іншими письменниками - Юрієм Яновським, Павлом Тичиною, Наталею Забілою, Оксаною Іваненко, Максимом Рильським. Після закінчення навчання в університеті в 1952 році, Всеволод працює в редакції журналу "Дніпро", видавництві "Молодь". З 1956 по 1987 рік завідував редакцією у видавництві дитячої літератури "Веселка". В 1956 році виходить перша книжка під назвою "Шурка і Шурко" і цього ж року Всеволод Зіновійович вступає до Спілки письменників.

У дитинстві разом із сусідом та однолітком Вітасиком Дяченком читали книжки: Миколи Трублаїні ("Лахтак", "Шхуна „Колумб""), Джека Лондона, Жюля Верна, Бориса Житкова, та мріяли стати капітанами далекого плавання. Як виявилось, через особливості зору Нестайко не міг стати моряком, а сусід таки став капітаном.

Батько, Зеновій Нестайко;- народився у Чернелиці; закінчив гімназію в місті Бучачі, під час Першої світової війни був українським січовим стрільцем. Воював у лавах УГА, потрапив до польського табору полонених. Працював у Проскурові на цукроварні. 1933 року заарештований чекістами; загинув у концентраційному таборі.

Мама В. Нестайка викладала російську мову та літературу. Під час І-ї світової була сестрою милосердя Російської армії. По смерті батька у 1930-ті роки переїхала з сином до Києва, де під час нацистської окупації організувала маленьку підпільну школу.

Дід, о. Денис Нестайко - багаторічний парох м. Бучача, бучацький декан УГКЦ, знаний український громадський діяч Бучацького повіту. Письменник неодноразово перебував у Бучачі, передав для Бучацького районного краєзнавчого музею особисті речі родичів.

Працював у редакціях журналів "Дніпро", "Барвінок", видавництві "Молодь". З 1956 по 1987 рік завідував редакцією у видавництві "Веселка".

Витяг із першого оповідання, що написав у вісім років, про відважного мисливця, який полював на бенгальського тигра в Африці: "Ноги у мисливця були волосаті, як у всіх чоловіків".

"

А коли я став по-справжньому дорослим, мені страшенно захотілося повернутись назад у дитинство - догратися, досміятися, добешкетувати... Вихід був один - стати дитячим письменником. Так я й зробив. І, пам'ятаючи своє невеселе дитинство, я намагався писати якомога веселіше.

"

П'ятдесятирічний шлях у дитячій літературі засвідчив виданням близько сорока книжок оповідань, казок, повістей і п'єс. Перше оповідання для дітей Всеволод Нестайко надрукував у журналі "Барвінок" в 24 роки. Також друкувався у "Піонерії". Перша книжка "Шурка і Шурко" побачила світ у 1956 році.

За його повістями та оповіданнями поставлено короткометражна стрічка "Тореадори з Васюківки" (1965), фільми "Одиниця „з обманом"" (1984), "Чудеса в Гарбузянах" (1986).

На початку 2000 року надрукував у "Барвінку" свою нову повість-казку "Ковалі Щастя, або Новорічний детектив".

2004 року В. Нестайко разом із поетом та редактором Іваном Малковичем опрацювали та опублікували нову авторську редакцію книги "Тореадори з Васюківки". Твір позбавлено деяких неминучих ідеологічних нашарувань минулої доби, деталей, незрозумілих сучасному, а тим паче майбутньому читачеві. З'явилися й нові епізоди.

Вів програму на Національному радіо України "Радіобайка Всеволода Нестайка".

Багато сучасних українських письменників схвально відгукуються про творчість Всеволода Нестайка, вважають його класиком та майстром слова.

В Бердичеві відбувся Перший літературно-мистецький конкурс імені В.Нестайка.

Згідно з соцопитуваннями, які провела у 1990-1992 роках Державна бібліотека для дітей та Міністерство культури - твори Всеволода Нестайка визнано лідерами читацького зацікавлення.

Указом Президента України Віктора Ющенка N 53/2010 від 20 січня письменника нагороджено Орденом князя Ярослава Мудрого V ступеня (2010).

Літературні премії

Міжнародні нагороди фільмів, які знято по мотивах творів В.Нестайка

1979 року ухвалою Міжнародної ради з дитячої та юнацької літератури трилогію "Тореадори з Васюківки" внесено до "Особливого почесного списку Г. К. Андерсена" ( Special Hans Christian Andersen Honor List) як один із найвидатніших творів сучасної дитячої літератури.

1. ↑ Всеволод Нестайко. видавництво "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА". офіційний сайт видання. Архів оригіналу за 2013-06-22.

2. Нестайко Всеволод Зіновійович // Дзеверін, Ігор (1988-1995). Українська літературна енциклопедія. [в 3 т.] Київ: Головна редакція УРЕ. 536 стор. + 576 стор. + 496 стор. (html-версія словника)

3. ↑ Кацун Юлія (2003-01-29). Всеволод НЕСТАЙКО: "Незалежність України залежить від української дитячої літератури". щоденна всеукраїнська газета "День". Архів оригіналу за 2013-06-22.

4. Барановська С. Рід Нестайків // Бучач і Бучаччина. Історично-мемуарний збірник / ред. колегія Михайло Островерха та інші. - Ню Йорк - Лондон - Париж - Сидней - Торонто : НТШ, Український архів, 1972. - Т. XXVII. - С. 371.

5. Пам'ятаючи своє невеселе дитинство, я намагався писати якомога веселіше // Нова Тернопільська газета. - Тернопіль, 2015. - № 4 (740) (4--10 лют.). - С. 7.

6. Мельничук Б., Федечко М. Нестайко Всеволод Зіновійович... - С. 413.

7. ↑ В.Нестайко. Від автора, Всеволод Нестайко. видавництво "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА". офіційний сайт видання. Архів оригіналу за 2013-06-22.

8. Іван Андрусяк: "Що цікавіший текст, то менший він має резонанс" // Закарпаття Онлайн, 04.08.2010.

9. Ірена Карпа: "Моя порада всім письменникам-початківцям: доки у вас нема дітей - арбайтен, арбайтен, ніхт капітулірен!" // Друг читача, 29.07.2013.

10. Побережний, Олексій (02.02.2019). Перший літературно-мистецький конкурс імені В.Нестайка відбувся у Бердичеві (українська).

11. Патріарху української дитячої літератури Всеволоду Нестайку виповнюється 80 років. Архів оригіналу за 21 серпень 2014.

12. Ющенко нагородив орденом автора трилогії Тореадори з Васюківки

13. 1979, International Year of the Child: Special Hans Christian Andersen Honor List 1979; a Selection of Outstanding Children's Books from 19 Countries. - København. Stougaard Jensen, 1979 - 44 P.(англ.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Нестайко Всеволод Зіновійович

# data[].attributes.attachment_link.description
Для його творів характерна людяність, доброта і світлий погляд на життя, а також надзвичайне почуття гумору, яке з дитинства впливає на ваше власне і потім не полишає вас усе життя. Найпопулярніший твір - трилогія "Тореадори з Васюківки" ("Пригоди Робінзона Кукурузо" 1964, "Незнайомець з 13-ї квартири" 1966, "Таємниця трьох невідомих" 1970).