# data[].attributes.headline
Винниченко письменник

# data[].attributes.subject
Винниченко письменник

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У 1909 році Михайло Коцюбинський писав:

Кого у нас читають? Винниченка. Про кого скрізь йдуть розмови, як тільки річ торкається літератури? Про Винниченка. Кого купують? Знов Винниченка.

Іван Франко писав у рецензії на збірку оповідань Винниченка „Краса і сила" (1906):

Серед млявої тонко-аристократичної та малосилої або ординарно шаблонової та безталанної генерації сучасних українських письменників раптом виринуло щось дуже, рішуче, мускулисте і повне темпераменту, щось таке, що не лізе в кишеню за словом, а сипле його потоками, що не сіє крізь сито, а валить валом як саме життя, всуміш, українське, московське, калічене й чисте, як срібло, що не знає меж своїй обсервації і границь своїй пластичній творчості. І відкіля ти взявся у нас такий? - хочеться по кождім оповіданню запитати д. Винниченка.

Після 1920 року Володимир Винниченко, зрозуміло, не міг так легко струсити "порох політики". Не випадково V Всеукраїнський з'їзд Рад, що відбувся 25 лютого - 3 березня 1921 року в Харкові, оголосив Винниченка ворогом народу, поставив його "поза законом".

Творчість Винниченка розпадається на три періоди: перший охоплює більшу частину його творів "малої форми" (нариси, оповідання), написані із 1902 до наступу реакції після революції 1905 року. До другого періоду відносяться оповідання, п'єси і романи, які з'явилися після революції 1905 року. І третій період охоплює твори, написані в еміграції.

Погруддя Винниченка на фасаді Інституту філології Київського національного університету імені Тараса Шевченка

Живлячись настроями бідняцько-батрацьких мас у епоху наростання революції (селянські рухи 1902) і революційними прагненнями відомої частини української інтелігенції, Винниченко вже з перших кроків своєї творчості почав розповідати нове й по-новому ("Біля машини", "Контрасти", "Голота", "На пристані", "Раб краси", "Хто ворог?", "Голод", "Салдатики", "Кузь та Грицунь", "Босяк", "Терень"). Всі ці твори майже повністю позбавлені народницького підходу й забарвлення; без ідеалізації, художньо показані в боротьбі батраки, селяни й їх вороги. Автор гаряче, майже публіцистично виявляє своє ставлення до цієї боротьби, наповнюючи оповідання революційністю, художньо втілюючи класову солідарність. Саме оформлення цих творів ("мала форма" - стисло, коротко, популярно) розраховане на масове споживання, на революційну функціональність. Недарма деякі з оповідань випускалися як агітброшури. Але виявляючи революційну потенцію й безперспективність батраків, селян-бідняків, Винниченко кличе до них не міський пролетаріат, який був зрусифікований і відірваний від села, а "революційну" інтелігенцію.

Водночас у інших своїх творах Винниченко гостро, яскраво й влучно висміює міщанські захоплення, життєві "ідеали" ("Заручини"), боягузливе українофільство і шалений націоналізм ("забирайтеся, кацапи, із наших українських в'язниць!" - в оповіданні "Уміркований та щирий"), національне "народництво" і "культурництво" ("Антрепреньор Гаркун Задунайський", пізніше - у комедії: "Молода кров", "Співочі товариства"), розкриває зміст ліберальності "рідних" поміщиків і буржуазії ("Малорос-європеєць"), псевдореволюційність деяких елементів інтелігенції. До революційних творів Винниченка потрібно віднести також його яскраві нариси й оповідання з вояцького життя ("Боротьба", "Мнімий господін", "Темна сила"), а також із життя дітей ("Кумедія з Костем", "Федько-халамидник"). Згодом Винниченко пише низку оповідань про революційну інтелігенцію і про інтелігенцію взагалі ("Промінь сонця", "Талісман", "Студент", "Зіна", а також - "Чудний епізод", "Історія Якимового будинку", "Дрібниця", "Тайна").

В оповіданнях Винниченко виявив високу майстерність - уміння живо, вільно, захопливо розповідати й яскраво, художньо показувати.

Поштова марка В. Винниченко

Свій другий етап Винниченко починає драмами: "Дисгармонія", "Великий Молох", "Щаблі життя". За ними йдуть: "Memento", "Базар", "Брехня", "Чорна Пантера і Білий Медвідь", "Між двох сил". Попри те, що в деяких із них революційна дійсність знаходить відоме відображення (наприклад, "Дисгармонія"), вони все ж об'єктивно-занепадницькі, нереволюційні. Також нереволюційні, занепадницькі його романи ("Рівновага", "Чесність з собою", "Записки кирпатого Мефістофеля", "По-свій", "Божки", "Хочу!"). Винниченко тут уже звертається винятково до охопленої реакцією української інтелігенції. Це пояснюється поразкою революції й національного руху. Письменник-політик не бачив виходу для бідняцьких, напівпролетарських категорій села. І Винниченко, не звертаючись до пролетаріату, починає боротьбу з негативними якостями інтелігентської категорії "роду людського", хоче перевиховати її й без болю вилікувати. Тому Винниченко намагається художньо розв'язувати хворобливі для інтелігента проблеми моралі, норм поведінки, проповідуючи "социалістичну" реформу. Цим пояснюється й перехід до жанру драми, а згодом і роману.

На літературну творчість Володимира Винниченка цього періоду вплинули філософські концепції Фрідріха Ніцше.

Він передусім нещадно розкриває гнійники й критикує. У цій критиці він жорстокий і відвертий, але й поверховий, частково публіцистичний. Тут Винниченко в більшості випадків займає позицію індивідуального удосконалення. Протестуючи проти бруду, Винниченко виводить "позитивних" реформаторів, які сповідують свободу особистості по відношенню до колективу, "чесність із собою" тощо.

Винниченко розвиває свій стиль, почавши з удосконаленого новими формальними елементами й мотивами реалізму перших оповідань; далі він дедалі більше переходить до імпресіоністичного стилю, яке в бездоганному вигляді можна побачити в творах і малої ("Промінь сонця", "Зіна") і великої форми ("Записки кирпатого Мефістофеля"). Психологічний реалізм як перехідний етап панує в перших романах і більшості драм, які вирізняються сценічністю, гостротою й цікавістю інтриги, яка побудована на контрастах.

Найкращі твори Винниченка відзначаються великою майстерністю. Імпресіонізм його характерно вирізняється, наприклад, фіксацією дієвих, переважно зорових деталей, а також тонких і, водночас, гостро діючих психологічних рухів-рефлексів. Сюжет, часто банальний і нескладний, Винниченко завжди загострює антитезами, а також несподіваними зовнішніми ефектами, насичуючи свої твори актуальними проблемами.

В еміграції Винниченко з 1925 року активно береться до літературної роботи. Його п'єси "Брехня", "Чорна Пантера і Білий Медвідь", "Закон", "Гріх" перекладаються на німецьку мову й з'являються в театрах Німеччини та інших європейських країн. Друкуються й перекладаються його романи "Чесність з собою", "Записки кирпатого Мефістофеля"... На екранах Німеччини з жовтня 1921 року демонструється фільм "Чорна Пантера" (нім. "Die schwarze Pantherin")[9], співавтором сценарію якого був Винниченко. Не забувають про Винниченка й в Україні. Київський державний драматичний театр імені Івана Франка здійснює постановку п'єси "Над". Проблеми сценічного втілення п'єс обговорювали з драматургом Костянтин Станіславський і Володимир Немирович-Данченко, Микола Садовський і Гнат Юра. Лесь Курбас у своєму "Молодому театрі" поставив "Чорну Пантеру і Білого Медведя" за участю режисера-постановника Гната Юри.

Володимир Винниченко - письменник світового рівня, проте в роки радянської влади його було викреслено з української літератури.

# data[].attributes.attachment_link.description
У 1909 році Михайло Коцюбинський писав: Кого у нас читають? Винниченка. Про кого скрізь йдуть розмови, як тільки річ торкається літератури? Про Винниченка. Кого купують? Знов Винниченка.

# data[].attributes.headline
Навчання Винниченка

# data[].attributes.subject
Навчання Винниченка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Навчатися Володимира віддали до народної школи. Шкільні премудрості виявилися для нього нескладними. "Будучи од природи до всього цікавим, а до того ще й талановитим, без особливих труднощів йде він першим учнем протягом всього часу вчення в школі. Се до певної міри рішило його долю й на будуче. На його здібності звернула увагу учителька народної школи і порадила батькам не лишати хлопця без дальшої освіти, а оддати його на науки в якусь середню школу."

Так Володимир невдовзі переступив поріг Єлисаветградської чоловічої класичної гімназії. Єлисаветградська чоловіча гімназія була одним з кращих освітніх осередків краю. Разом з іншими учнями Володимир Винниченко вивчав тут закон божий, російську, латинську, грецьку, німецьку та французьку мови, історію, географію, фізику, логіку, космографію, ходив на уроки гімнастики й співів.

Про роки навчання в гімназії у Володимира Винниченка залишилися недобрі спомини.

У він кинув виклик "сильним світу цього". Національний одяг, українська мова, незалежна поведінка, екстравагантні вчинки стали причиною того, що з першого за знаннями учня він перетворюється на "жахливу дитину". Усе це, помножене ще й на індивідуальну вдачу майбутнього письменника, стало причиною ненависті його до будь-яких форм приниження і гноблення. Через конфлікт з адміністрацією Володимир залишає гімназію, а згодом екстерном складає іспити в Златопільській гімназії, причому про знання екзаменованого та його манеру триматися переповідали легенди. У 1901 році Винниченко вступив на юридичний факультет Київського університету св. Володимира, де став членом Української студентської громади.

# data[].attributes.attachment_link.description
Навчатися Володимира віддали до народної школи. Шкільні премудрості виявилися для нього нескладними. "Будучи од природи до всього цікавим, а до того ще й талановитим, без особливих труднощів йде він першим учнем протягом всього часу вчення в школі. Се до певної міри рішило його долю й на будуче.

# data[].attributes.headline
Дитинство Винниченка

# data[].attributes.subject
Дитинство Винниченка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
получите именно то

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
что вам нужно

# data[].attributes.attachment_link.title
Главная | Дитинство Винниченка