# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Читомо відібрало україномовні книжки, у яких йдеться про Афганістан часів існування та діяльності терористичного руху "Талібан".

На хвилі уваги світу до зміни влади в Афганістані, Читомо підшукало книжки, які глибше та цікавіше, ніж інформаційні повідомлення, описують афганські реалії під впливом талібів. У добірці − автори з різних країн, серед яких один український.

Халед Госсейні "Ловець повітряних зміїв"

Одного морозного дня взимку 1975-го афганський хлопчик Амір стає свідком жахливого вчинку. Ця подія назавжди змінює і його власне життя, і долю його близького приятеля Гассана. Та річ не лише в побаченому, а й у тому, що Амір не втрутився, нічого не зробив, лишився стояти осторонь. Боягузтво, ба навіть відступництво, буде переслідувати його протягом життя спершу в Афганістані, потім в Америці, аж доки Амір набереться мужності, кине виклик усім своїм внутрішнім демонам і знайде "спосіб знову стати хорошим".

Дебютний роман афгано-американського автора Халеда Госсейні побачив світ 2003-го і згодом два роки поспіль очолював список бестселерів The New York Times, а 2007-го за його мотивами зняли однойменний фільм. Можливо, цієї книжки і не було б, якби Госсейні свого часу не дізнався з телебачення, що у 1999 році таліби ввели у Афганістані радикальні обмеження, навіть щодо дитячих розваг. У 2017 році цей роман видало Видавництво старого Лева у перекладі Катерини Міхаліциної.

Мері Дженнінґз Геґар "Стріляй, як дівчисько"

Військова драма, заснована на мемуарах майора військово-повітряних сил США Мері Дженнінґз Геґар, яка відпрацювала три відрядження до зони бойових дій в Афганістані. Вона була пілотом пошуково-рятувального вертольота і під обстрілами талібів забирала з поля бою поранених солдатів. Захоплива історія, насичена мужністю, відданістю і добрим гумором.

У США книжка вийшла весною 2017 року, через кілька місяців її у перекладі Анни Дудченко видав "Клуб сімейного дозвілля".

Малала Юсафзай, Крістіна Лем "Я − Малала. Історія незламної боротьби за право на освіту"

У Пакистані, де доля усіх жінок визначена наперед − бути смиренною дружиною, догоджати чоловікові й виховувати дітей, у 1997 році народилася "інакша" дівчинка. Вона прагнула ходити до школи, носити яскравий одяг і не приховувати свого обличчя. В цей час владу в її рідній долині Сват захопили таліби. За найменше недотримання "законів" цього угрупування, терористи карали людей побиттями та навіть смертю. Героїня ж розуміла важливість освіти і обстоювала права жінок, за що й отримала кулю в голову... Її звуть Малала. І на цьому її історія лише починається...

В 2013 році книжка вийшла у Великій Британії та США. У 2014 році Малала Юсафзай стала наймолодшою лавреаткою Нобелівської премії миру. Українською книжку переклала Ілона Вінничук для видавництва "Наш формат", де її видали у 2016 році.

Осне Саєрстад "Кабульський книгар"

Книжка передовсім про життя місцевої родини, що проживає в Афганістані, в якому щойно повалено режим талібів у 2001-2002 роках. Про талібів, моджахедів, колишніх королів Афганістану або про присутність СРСР та Америки дізнаємося через призму життя малих, дорослих і старих членів родини, головою яких є власник книгарні Султан Хан. Авторка знайомить з їхніми сусідами, близькими й далекими родичами, життям афганського міста, ретельними приписами суспільних вимог. Особливо жорсткі ці вимоги стосовно жінок. Цій тематиці в книзі відведено багато сторінок.

Більшість характерів книжки будуть добре зрозумілі українському читачеві. В деяких сільських епізодах можна впізнати й українське село. І так само в їхніх бюрократах можна впізнати наших чиновників. У 2003 році книжка вийшла у Норвегії. У 2014 році українською її видало видавництво " Наш формат" у перекладі Уляни Джаман.

Олекса Білобров "На межі можливого"

На війні швидко дорослішаєш. Цю стару як світ істину чотирнадцятирічний юнак Хамід розуміє як ніхто. Адже замість іграшкових пістолетів і солдатиків хлопчина змалку "бавився" щонайсправжнішою зброєю, а війну і кров бачив не в телевізорі, а у рідному Афганістані... На цій війні загинула його сім'я - батьки й маленька сестричка, на цій же війні Хамід нажив смертельного ворога - жорстокого терориста Автурхана, який не даватиме хлопцеві спокою й у далекому "цивілізованому" Євросоюзі... Одначе недаремно Хамідові дали прізвисько Ґлюк - з німецької "щастя". Завдяки вірним друзям і коханій дівчині Насті Ґлюкові до снаги протистояти будь-якій небезпеці й дістатися-таки до далекої омріяної Роксоланії-України.

Олекса Білобров − колишній "афганець", який служив в Афганістані у складі радянської армії. У 2000-их він подорожував країною, після відрядження до Афганістану у грудні 2009 року написав книжку. Її видало у 2011 році видавництво "Грані-Т".

Читайте також: 10 українських книжок, перекладених англійською, що рекомендує почитати американський портал LitHub

Матеріал створений у межах медіапроєкту "Люди з порожніх стільців" (#EmptyChairPeople), який реалізовують медіа "Читомо" та Український ПЕН за сприяння Національного фонду на підтримку демократії (NED). Проєкт присвячений сучасним українським письменникам та журналістам-політв'язням, що перебували чи продовжують перебувати у в'язницях Криму, ОРДЛО та РФ, а також політичним в'язням Білорусі, Туреччини, Мексики, Еритреї, Венесуели, Індії, Зімбабве та Філіппін.

Назва проєкту відсилає до символу ув'язнених, переслідуваних, вбитих чи зниклих авторів, який використовують на правозахисних акціях у Міжнародний день ув'язненого письменника, або День порожніх стільців, який відзначають щороку 15 листопада з ініціативи Міжнародного ПЕН.

# data[].attributes.attachment_link.title
Що почитати українською, щоб зрозуміти Афганістан і талібів

# data[].attributes.attachment_link.description
На хвилі уваги світу до зміни влади в Афганістані, Читомо підшукало книжки, які глибше та цікавіше, ніж інформаційні повідомлення, описують афганські реалії під впливом талібів. У добірці − автори з різних країн, серед яких один український. Одного морозного дня взимку 1975-го афганський хлопчик Амір стає свідком жахливого вчинку.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Верховинський район Івано-Франківської області знаходиться в глибині Карпат і є типовим для гуцульського краю. Здавалося б, для такої специфічної території "афганська" тема повинна звучати в негативній тональності.
Та зовсім навпаки. Мені довелося бути присутнім на заході щодо вшанування воїнів-інтернаціоналістів у Верховинському районному будинку культури, який проводився місцевими організацією УСВА та загальноосвітньою школою, з залученням ВІА "Афган" з Івано-Франківська. За переповненої зали це в цілому було настільки патріотично, емоційно і з повагою до ветеранів, сімей загиблих, що не залишило байдужим нікого з присутніх.
Слід зазначити, що значну роль у підготовці такого заходу відіграла вчитель-методист місцевої школи Гречук Г. М. Більш того - його сценарний план посилено до проведення уроку пам'яті.
З дозволу автора та з великою вдячністю Галині Михайлівні розміщуємо текст на сайті УСВА.

ЧАС ВИБРАВ ЇХ
(ЗАХІД,ПРИСВЯЧЕНИЙ ВОЇНАМ-ІНТЕРНАЦІОНАЛІСТАМ ВЕРХОВИНЩИНИ)

Все далі й далі відсувається в минуле та болюча для України подія,яка коштувала їй втрати сотень і тисяч найкращих синочків,молодих соколят. Але й ті,що повернулись живими,не по роках змужніли,подорослішали. Їм,
Вісімнадцятилітнім,тоді б лише любити,ще вчитись,здобуваючи професію,приносити радість своїм батькам.
Вона, "афганська" війна, поволі забувається новими поколіннями,але для тих,хто воював,і для тих,хто їх чекав з того пекла, Афган ніколи не скінчиться. Внутрішньо вони завжди здригатимуться від цього слова,почутого по радіо,від побаченого на екрані телевізора...Ця страшна війна з ними буде довічно!..
Сьогодні ми поговоримо про це. З погляду двох поколінь: батьків та дітей. Адже нині ті,хто в 1979 році вперше став на землю Афганістану,-це люди,котрі мають дорослих уже дітей. А тоді були такими,як зараз ви,випускники,майбутні захисники нашої держави-України.
Час вибрав їх...Так назвали ми зустріч. А чому саме їх? Які критерії відбору в Афган були тоді?
Прикро це казати і боляче,але забирали юнаків незалежно від національності,забирали,не питаючи їхньої згоди,забирали найкращих,найрозумніших,найвідповідальніших. Між афганцями не було синочків секретарів райкомів,обеомів,нащадків міністрів. Зате були діти колгоспників,вчителів,лікарів,робітників,військовослужбовців,бо в таких родинах змалоліт хлопчиків виховували відповідальними,чуйними,надійними.
Ті, що повернулися з того пекла,звісно,повернулися не такими,якими могли бути без війни. Але вони повернулись не гіршими,а тільки кращими. Бо того,кого випробував Бог на міцність,чесність,вірність побратимам,ніякі сили не можуть зробити гіршими. Кожне поеоління юнацтва випило свою чашу болю і цим навіки ввійшло в історію. Та про них,афганців,треба писати в першу чергу. Бо вони не були найманцями,не воювали за ідею,якою можна було б гордитися,не були й визволителями. Але вони не могли відмолитися
від своєї невблаганної долі...
Серед всіх учасників того пекла,близько 50 - жителі нашого району. Є
між ними ті,що тільки варили їжу. Є ті,що заробили кров"ю свої ордени,і ті, що з безглуздої причини свого заслуженого ордена не отримали.
Всі вони різні. Дехто з них закам"янів душею від дорікань,злиденності,насущних проблем і своїх невирішених сімейних питань. Є добрі та обізлені,є високодуховні й цинічні. Та ми не маємо права їх судити. Їх,мабуть,і Бог не осудить,зважаючи на ті муки,котрі випали на їхню долю в Афганістані. Адже кожен з них і досі несе тягар тієї війни,досі воює на ній...
Нині я б хотіла,щоб ми поговорили про них,їхніх рідних,аби сьогоднішнім юнакам та юнкам підкреслити,що є,завжди була і вічно буде на нашій землі і справжня любов,і міцна сім"я,і дивовижно гарні родинні стосунки,що у нас все закладено Богом,і все буде,тільки залишаймося людьми навіть у найскладніших життєвих випробуваннях.
Щороку 15 лютого святкують колишні воїни-інтернаціоналісти.
Цьогоріч ми вирішили запросити їх на щиру,відверту розмову,розуміючи,
Що про ті страшні часи говорити їм дуже тяжко.
(учень читає поезію "Дорога к храму")

(виходять ведучі, продовжують зустріч поколінь невеликими розповідями про афганців та запрошують їх до слова)

- Людські долі...Які вони різні!..Але є в них і спільні,однакові моменти. І це,перш за все,- Афганістан. А затим- мужність,витривалість,дружба...
- Ми хочемо поговорити про вас,про ваші нелегкі випробування. Це нам потрібно,щоб хоч трохи загартувати свої серця,душі,щоб стати хоча б трішки мужнішими.
- "Радянський воїне! Знаходячись на території дружнього Афганістану,пам"ятай,що ти - представник армії,котра протягнула руку допомоги народам цієї країни в їх боротьбі проти внутрішньої реакції.
За своїм характером афганці довірливі,дуже сприймають інформацію,тонко відчувають добро та зло."
- Так говорилось в "Пам"ятці радянському воїну-патріоту,інтернаціоналістові". Її вручали кожному,хто потрапляв на територію Афганістану. А як же було насправді? Про це ми попросимо розповісти Сайнюка Ігоря Михайловича,учасника 8 бойових дій,колишнього зв"язківця,що воював у Кабулі, Кандагарі, Баграні.
(розповідь запрошеного)
- Ми запросили вашу донечку Вікторію,вона прочитає Вам і всім присутнім поезію...
( пісня про Афган - "Звезда")
- Доля мудра: відміряє кожному свій шмат життя - живи для радості,для любові,для щастя. А природа заклала в наші гени нестримну жагу до життя,віру в нездоланність нашого духу.
До закінчення служби залишалось ще три місяці...Та сталось непоправне: Богдан,виконуючи в той злощасний день уже третій рейс,...підірвався на міні...
(виступ вчителя, розповідь про Богдана Романовського)

- не кожен може відшукати в собі точку духовної опори,на якій би вимурував у собі Людину. А він-молодець! Він не вважає себе героєм,бо надто скромний і дуже сильний. Про це свідчить хоча б той факт,що молодий Богдан,залишившись без ніг,не втратив віру в добро,ніколи не падав духом,а навпаки,робив і робить все для того,щоб відчувати себе повноцінним громадянином України. Сам він не любить розповідати про ті нелегкі часи,про те,що довелось пережити.Богдан Петрович єдиний з усіх воїнів-інтернацілналістів нашого району нагороджений найвищою відзнакою - орденом Червоної Зірки. Ми попросимо вас,Богдане Петровичу,розповісти про ті далекі й нелегкі для вас часи,сказати нинішньому молодому поколінню,які саме риси характеру слід гартувати в собі змалоліт,що в таких умовах значить для юнаків дружба,взаємодопомога...
( розповідь )
- Для Вас - пісня у виконанні донечки Ілонки та племінниці Мирослави
(дівчатка виконують пісню, потім учениця читає вірш)

Тобі так само, як мені,
Було нелегко на війні.
Хіба не так? Згадай,мій брате,
Як не хотіли ми вмирати.
У пору юну, весняну -
Просили в Бога талану.
Додому повернулись ми,
Несем печаль поміж людьми,
Бо рвуться струни у душі,
Як згадуєм товаришів,
Що не прийшли з Афганістану.
Нам вік носити вже цю рану!..

- у нас тут війна. У нас тут справжнісіньке пекло. Гинемо на чужині 18-літніми юнаками. І чому саме тут і саме нас випробовує зла доля? Куди не поткнешся,всюди українця зустрінеш. Обіцяли нам золоті гори,райське життя. А що вийшло з того? По телевізору показують,як ми дерева з афганцями саджаємо,школи їм,неписьменним,будуємо. А ми стріляємо в них,і вони - в нас. Чує моє серце,що в Афган ми прийшли надовго...
Це уривок з листа воїна-інтернаціоналіста.
(вірш про Афганістан)

На серці смуток і тривога,
З чола тече холодний піт.
Баграм-Кабул. Біжить дорога.
Пообіч неї - сухоцвіт.
Удома в нас, на батьківщині,
В садах щебечуть солов"ї,
Розквітли вже й волошки сині,
Як очі,матінко,твої.
А тут весни немов немає:
Довкола лиш піски одні.
Безмірна туга серце крає,
Як Україну бачу в сні!

- Навкруги гори. Холодні й німі гори Гіндукушу. Смерть чатує в них постійно. Тінь,що кидає гора,може,і не тінь зовсім,як сказав східний поет,а лев,що спить. Краще його не будити. А у наших Карпатах...У наших зелених Карпатах не спить,трембітає старий добрий чабан,і ллється від полонини до полонини солов"їна,барвінкова мова. Але то дуже далеко - аж на Україні!..
- Сум, безмірна туга розривали серце юного тоді Ігоря Руденка,котрого у 18 літ,призвавши в армію,одразу ж забрали в Афганістан,у Кандагар,де він служив разом з Богданом Романовським. То ж запрошуємо Вас до слова,Ігоре Васильовичу.
( розповідь І.Руденка)
- Ви маєте двох прекрасних донечок,одна з яких, Іринка, сьогодні дарує Вам пісню
( виступ Іринки Руденко)
- Нині неможливо не згадати про найдорожчу,найближчу людину,перед якою ми завше в неоплаченому боргу. Людина ця має прекрасне,горде ім"я - МАТИ.
- Мама...Тільки вона нічого ніколи не пожаліє для своєї дитини;це
Вона у хвилину небезпеки не думатиме про себе,а натомість все віддасть для того,щоб захистити свою дитину
- Вона для дітей своїх віддасть всю мудрість,тепло свого серця,своє здоров"я. Материнська любов не знає кордонів страху,сумнівів,розрахунків. Вона очищає нас,зігріває,зупиняє перед безоднею. Мати тяжко страждає,якщо її дітей спіткало горе,і розцвітає,стає молодшою,коли бачить,що її діти виросли порядними людьми,що в них у житті все гаразд.
(читається поезія)

Боляче дітям, боляче й мамі,
Тільки втричі, а не так само.
Кожна стежинка, кожна дорога,
Що простягнулась у світ од порога,
Буде дорогою нашої мами...

- Кожен з юнаків,котрий потрапив в Афганістан,залишив дома матусю. Залишив у смутку,сльозах,невеселих думах:

Навколішках матір сумна
Перед церковним порогом.
Щиро молиться Богу вона
І цілує розп'ятого Бога...

- А якою несказанною радістю для кожної неньки було повернення додому синочка з тієї, нікому не потрібної війни! Защебетала,заплакала,заговорила мамина пісня у серці подорослішалого не по роках сина...
- Про ті тяжкі два роки чекання,про радість зустрічі з сином розповість нам мама,Антоніна Станіславівна Руденко.
(розповідь про нелегку материнську долю)
- В нагороду Вам за безмірну любов,доброту - пісня від внучки Іринки.
- До ци пір в серці кожного афганця ятриться невигойна рана: навіщо було посилати на ту криваву війну сотні тисяч молодих юнаків? Вони захищали себе і своїх товаришів від жорстокої смерті. У кровопролитних сутичках і запеклих боях формувався їх характер,гартувалася воля.
( читається поезія "Афган во мне")

- Ті, що повернулися з війни,не терплять брехні,байдужості,бо вони вміють любити і поважати людське життя. Одним із таких людей є Аксюк Василь Григорович.
( спогади афганця )
- Вам в дарунок - вірш "Мы вернулись"

- Доля...Яка вона невблаганна! Скільки юнаків не повернулось із Афганістану! Серед полеглих в чужині - Василь Зузяк.

Кануть в лету днини погідні,
Скоро осінь, а там і зима.
Як живете, брати мої рідні?
Жаль, мене нині з вами нема.
Плаче голос сумний на гітарі,
Квітнуть сльози в блакитних очах.
Згинув я в бою у Нангархарі,
Ви - розвіялись всі по світах.

- Якими словами можна передати материнський невимовний біль від втрати кровиночки,синочка,котрого ростила,леліяла,на якого покладала надію!?..Мабуть,ніхто не підбере таких звуків ні в мові,ні в музиці. А ми не задумуємось часто,чому сивіють наші матері...Це до неї,такої рідної,з далекої чужини линуть чорними птахами тяжкі слова її журавлика:

Я ворожою кулею вбитий
На проклятій афганській війні.
Так хотів би хоч трохи пожити -
Не судилося жити мені!
Завинив перед вами...Пробачте,
Що помер молодим на війні.
Тільки, мамо, благаю: не плачте!
Від цих сліз стає тяжко мені...

- інші повернулись, створили сім'ї, ростили дітей...Та смерть невблаганна: вона наздогнала їх тут,дома,забравши в розцвіті сил від родин.
-

На цвинтарі білий смуток,
На цвинтарі чорний сніг.
На цвинтарі горя жмуток,
На цвинтарі сніг проліг.
Туди, де порожній колос
Гойдається між могил.
Туди, де плакать вголос
Вже більше немає сил.
Де біля фотоовалу
Так тихо кричать слова.
Той слід туди протоптала
Вночі молода вдова...

- Серед колишніх афганців,нині жителів Верховини,вже немає Іванюка Василя Дмитровича та Грималюка Миколи Івановича. Та є їхні діти,дружини,матері. Ми попросимо розповісти нам про Василя Дмитровича вдову Іванюк Марію Івнівну.
( розповідь )
- Пом"янімо наших земляків і всіх полеглих Ваших друзів хвилиною мовчання!
( хвилина мовчання)
- Перебуваючи в далекім Афганістані,кожен хотів доторкнутись рукою до звичайного листочка з яблуні біля хати,припасти спраглими вустами до джерельця,що збігає з гори прямісінько біля хати...А ще мріялось,що матуся не плаче...
- Так,важкими були дороги в Афганістані. Але ж відомо всім: у житті,де б ти не був,легких доріг не буває! НІКОЛИ!
- Про службу в Афганістані,про нелегкі солдатські будні кілька слів скаже Олексюк Василь Олексійович.
( розповідь )

- А ще - Коніщук Василь Петрович,який був учасником бойових дій.Вам,як і іншим радянським солдатам,було нелегко...
( розповідь ,потім вірш)

Скажите, много или мало -
Два с лишним года на войне,
Когда такое там бывало,
Что не привидится во сне?
Скажите, хорошо ли, худо,
Когда гератский старый полк
И батальйон из Фарахруда,
Калечась, верили в свой долг?
Скажите, надо волю Божью
Вдове солдатской проклинать?
И правдою лечить иль ложью
От горя высохшую мать?
Вы, может, это объясните?
А я ответы не нашел...
Так в чем же дело?- вразумите
Того, кто это все прошел.

- Нелегко було юнакам в Афганістані. Але ще тяжче було тоді,коли залишалось небагато часу перебування втій ворожій державі. Як хотілось кожному з них побачити свою Вітчизну,батькві,котрі дали життя,а найбільше - дівчину,якій присягав у коханні...
(пісня про кохання, розлуку)
- Розлука була незмінною супутницею військової долі. Проте вона утверджувала у воїнів світлі,чисті почуття. Ще більше зміцнювала любов,загартовувала серця та формувала мужність.

Этот мир без тебя...
Он расколот войною.
Эхо выстрелов скачет
По склонам крутым.
Этот мир без тебя
Все же полон тобою
И становишься ближе
Далекая ты!..

- В пам'ять про ті роки юності,про ваше перше кохання - танець. Це вальс - танець закоханих. Він на мить поверне вас в ті дні,коли ви жили мріями про зустріч з єдиною,мрією вашого життя...А станцюєте ви його із своїми юними красунями -донечками.
(танець, потім вірш)

В Афгані нам зозулі не кували,
Сади там яблуневі не цвіли.
Коли свинцем нас "духи" зупиняли,
Ми падали, та зводились і йшли.
В Афгані нам зозулі не кували,
Сади там яблуневі не цвіли.
На вірність клятву друзям ми давали-
Ту вірність і донині зберегли.

- Наша зустріч наблизилась до завершення. Думаю,що ви - нинішня молодь- збагатили себе духовно,зрозуміли,що слід бути, перш за все,добрими,справедливими.
Юні друзі! Ці люди,що сьогодні прийшли до вас,не ніжилися в юні роки у пуховиках,не засиджувалися допізна на вечірках,а зі зброєю в руках захищали себе і своїх товаришів від лютої,невблаганної смерті. Усі вони- справжні герої,сміливці,відчайдухи. І ми можемо тільки гордитися,що знаємо їх особисто.
Мені боляче від того,що їх незаслужено забули. Зрештою,є люди,котрі говорять,що нема за що їх згадувати. Я ж думаю інакше: про них,про ту криваву війну довжиною в 10 років,на котрій кожен четвертий полеглий був українцем,говорити треба! Нагадувати щоденно,щоб ніколи вже не повторилась така трагедія з нашим народом!
Честь і слава вам,воїни - афганці,за мужність,за вірність. Адже ви щороку зустрічаєтесь,не забуваєте своєї клятви.
(учень читає поезію "Боевым побратимам")

Вірю, що в кожній українській родині завжди світитимк сонце добра,щастя,любові. Ясного,чистого неба дай,Господи,всім українцям. Оберігай їх від зла,несправедливості,неправди,насильства.
А вам, колишні воїни-афганці, щиро бажаю міцного здоров"я,великого щастя,добробуту,любові,хороших і вірних друзів. А ще - душевного спокою,котрого Вам так не вистачає...
Спасибі, що відгукнулись на наше запрошення,що прийшли на зустріч поколінь,що розповіли про свої нелегкі армійські будні майбутнім захисникам нашої держави. Спасибі,що ви є! І це ще раз,уже вкотре за стільки століть,підтверджує,а не спростовує думку,що наш народ - незнищенний,що ми - славні нащадки козацтва,основними рисами характеру якого були: волелюбність,дружба,взаємодопомога,незалежність.
Ернст Хемінгуей писав: "Ті, хто бореться на війні,- найбільш прекрасні люди,і чим ближче до передової,тим більше прекрасних людей ти зустрічаєш." Думаю,що ці слова стосуються кожного з вас. Хотілось би,щоб більше ні одне покоління не пережило того, через що довелось пройти вам.
До нових зустрічей! На все добре!

Додаток:

- під час заходу, в перервах між розповідями запрошених,звучать в запису пісні воїнів-інтернаціоналістів;
- діти готують поезії про рідний край,про маму, про кохання;
- пісні у виконанні дітей - українські;
- номери художньої самодіяльності виконують діти колишніх афганців (діти читають поезії,співають пісні для своїх татів );
- приміщення,де проводиться захід, оформлене просто,зате із смаком: фотографії молодих афганців ,їхні знімки до армії;якщо є можливість, підготувати стенд із краєвидами Афганістану;
- на столі - портрети тих,кого вже немає,і біля них - живі квіти;
- для кожного гостя - живі квіти та невелика грошова допомога,надана спонсорами.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ветерани афганісту

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ветеранська організація

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
червонописький сергій васильович

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
учасники бойових дій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська спілка ветеранів афганістану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
воїни-інтернаціоналісти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
воєнно-патріотичне виховання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вшанування учасників бойових дій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
воины-интернационалисты

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ветераны афганской войны

# data[].attributes.attachment_link.title
Час вибрав їх

# data[].attributes.attachment_link.description
Верховинський район Івано-Франківської області знаходиться в глибині Карпат і є типовим для гуцульського краю. Здавалося б, для такої специфічної території "афганська" тема повинна звучати в негативній тональності. Та зовсім навпаки. Мені довелося бути присутнім на заході щодо вшанування воїнів-інтернаціоналістів у Верховинському районному будинку культури, який проводився місцевими організацією УСВА та загальноосвітньою школою, з залученням ВІА "Афган" з Івано-Франківська.

# data[].attributes.attachment_link.title
″Вже скільки років проминуло, а біль у серці б‘є і б’є...” - vilshlib

# data[].attributes.attachment_link.description
Офіційний сайт Вільшанської районної бібліотеки.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Please click here if you are not redirected within a few seconds.

Feb 15, 2014 · Mix - Ансамбль "Медобори" - Пісня про Афганістан. Anatoliy Mokrenko, Nazariy Yaremchuk, Oksana Bilozir, and more.

Пісня про Афганістан. Прослухати: Audio clip: Adobe Flash Player (version 9 or above) is required to play this audio clip. Download the latest version here.

Тільки серце людське береже суть свою Й витискає від болю гарячу сльозу! Приспів: Афган у серці, Афган у душі! Ти слід залишив у долі й житті! І снитися завжди ...

# data[].attributes.attachment_link.title
пісні про афганістан українською мовою - Google Search

# data[].attributes.attachment_link.description
А мати жде (Афганістан). Watch later. Share. Copy link. Info. Shopping. Tap to unmute. If playback doesn’t begin shortly, try restarting…

# data[].attributes.headline
Річниця Афгану

# data[].attributes.subject
Річниця Афгану

# data[].attributes.attachment_link.title
Річниця Афгану рекомендаційний список

# data[].attributes.attachment_link.description
Issuu is a digital publishing platform that makes it simple to publish magazines, catalogs, newspapers, books, and more online. Easily share your publications and get them in front of Issuu's millions of monthly readers.

# data[].attributes.headline
"Аіст: сильніший від смерті"

# data[].attributes.subject
"Аіст: сильніший від смерті"

# data[].attributes.body
поет Дніпропетровщини О.Стовба

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Свої вірші Олександр Стовба підписував "А.І.Ст". Звідси - цей псевдонім. Так його називали рідні й близькі. Але Олександрові, на відміну від птаха, не судилося повернутися в рідну домівку і написати ще безліч прекрасних віршів. Його майбутнє, як і багатьох наших співвітчизників, 30 років тому, 29 березня, перекреслив Афганістан.

1987 року цю художньо-документальну повість Олексія Дмитренка, написану російською мовою, було відзначено найвищою літературною нагородою України - Шевченківською премією. Весь цей час автор намагався знайти можливість видати її українською мовою. Кілька років книжці, підготовленій до друку у видавництві "Криниця", не знаходилося місця у програмах Держкомвидаву.

І тільки нещодавно, завдяки турботі знаної української поетеси Тетяни Майданович і лауреата Шевченківської премії народного художника України Леоніда Андрієвського, котрі очолюють видавництво "Криниця" і послідовно опікуються відродженням української культури, цей твір побачив нарешті світ. Показово, що його в розпал економічної кризи видано за власні кошти видавництва.

Художня документалістика відомого сучасного письменника Олексія Дмитренка - одна з найяскравіших в українській літературі. Повість "АІСТ: Сильніший від смерті" належить до немовби зітканих із самого болю розповідей-документів, позначених талантом як героя, так і автора. У ній розповідається про життя і смерть поета, лейтенанта з Дніпропетровщини Олександра Стовби, який у неповні 23 роки загинув у 1980 році на замовчуваній війні в Афганістані. Цей своєрідний палімпсест пам'яті у 1986-1987 роках, за опитуванням українського Товариства книголюбів, був визнаний найчитабельнішим твором в Україні. У своєму "другому народженні" українською мовою повість, безперечно, стане активним чинником патріотично-громадянського та гуманістичного виховання сучасної молоді. Твір актуальний неперехідними принципами воїнської доблесті і честі, відповідальності перед суспільством, сповідування родинних цінностей, а також підтверджує історичну необхідність і значимість утворення незалежної Держави Україна.

До тих, хто блокував це видання, автор свого часу звернувся з листом, копію якого передав у видавництво:

"І цей діамант мужності й таланту ми кинули в пилюгу забуття, підрубуємо образливим словом "окупант", ніби не розуміємо, в якому світі жив і кому присягався на вірність юнак-воїн. Даруйте, але ми чинимо зло. Мій, наш АІСТ сьогодні потрібний молоді, особливо ж тій, що потрапляє в "гарячі точки", він її одноліток - чесний, яскравий, благородний, талановитий і вічно двадцятидвохрічний - лейтенант, ще й поет, хто зумів через моторошну загибель і смерть крапелинами своїх поетичних рядків запалити щирий відгук у небайдужому серці... в освідченнях незбагненних передбачень: "Ти - земля моя, моя Вітчизна, часточка того, що зветься Русь, Совісте і гордосте пречиста, За яку вмираю і... борюсь!".

Ще й ще не відкритий, до приголомшливості красивий молодий лейтенант з очима карими, в золоті, немов умитими в каштановій росі, український вродливий кремезень, катований і закатований за свою, може, без вини вину, за непрозріле служіння чужій ідеї на чужій несправедливій війні (та й коли війни були справедливими?!), мій світлий ПТАХ - АІСТ із полум'яним, закоханим у світло серцем яке, як здається мені, билося в унісон із серцями Джорджа Байрона, Джордано Бруно, Михайла Лермонтова, Тараса Шевченка та його щирого друга - талановитого художника й поета Якова де Бальмена із прилуцького, колись полтавського села Ліновці, хто у формі російського офіцера загинув од "своїх", від пострілу в спину, коли сподівався перейти на бік оточених черкесів, це йому український Кобзар присвятив свою гнівну поему "Кавказ": "За горами гори, хмарою повиті, Засіяні горем, кровію политі..."

Мій нищений-перенищений АІСТ із зламаними крилами в путах нащадків... Дуже шкодую, що мало хто з мислячої еліти уважно прочитав мого повного українського "АІСТА: СИЛЬНІШОГО ВІД СМЕРТІ". Шкодую, що не кожному сьогодні, коли посилаємо своїх дітей у "гарячі точки" Планети, цікава, зламана, загнана воднораз буквально метеоритна доля-спалах. Не кажу про зневагу до автора, чий твір хтось хотів би запідозрити в кон'юнктурі, а то й спекулятивності на темі. Даремне! Мені болить виспів ще перського поета Сааді - його слова я знайшов у записниках Олександра Стовби: "Той не людина, кому не болить чужий біль". 24.10.2007".

На жаль, Олексій Дмитренко так і не дочекався цієї найщасливішої для будь-якого з митців миті. Після тяжкої хвороби талановитий письменник майже в один день з О.Стовбою - 30 березня 2009 року - перетнув межу земного життя.

Вірші Олександра Стовби побачили світ лише після його смерті. Перша маленька книжка "Песня грозы сильней" вийшла в 1981 році. За рік з'явилася друга, потім іще кілька.

У березні 1984 року Олександра посмертно прийняли до Спілки письменників СРСР, а в 1987-му відзначили премією ім. Ленінського комсомолу, а 11 листопада 1990 року йому посмертно присвоєно звання Героя Радянського Союзу.

Нині в Дніпродзержинську є пам'ятник поетові, його іменем названо одну з вулиць міста, школу, з'явилася обласна літературна премія ім. О.Стовби. Про подвиг Аіста та його бойових товаришів написані вірші й знято документальний фільм.

Взвод Олександра 29 березня 1980 року оточили в районі населеного пункту Серан. Як згадували товариші по службі, його підрозділ отримав завдання звільнити кишлак. Але на одній з найнебезпечніших ділянок шляху моджахеди підірвали дорогу. Машини зупинилися. Перший взвод - Олександра Стовби - отримав завдання іти горою і прикривати колону.

Олег Журин з Москви, один з очевидців подій того дня, пригадував: "Взвод розділили на дві групи, одна з них несла додатковий боєзапас. Ми ж із собою майже нічого не взяли, не розраховуючи, що підемо далі. Колона просувалася внизу, ущелиною, а ми йшли верхнім схилом. Попереду виявився зруйнований місточок, дорога вперлася в обвалене каміння, що накотилося зі скелі. Для техніки, отже, шляху далі немає.

Ми опинилися на відкритому, наче долоня, шматку крем'яної землі, що добре проглядався з боку "духів". Тут вони й відкрили шалений вогонь.

Одразу ж було поранено радиста, потім іще двох.

І тоді взводний Олександр Стовба дав наказ усім відійти. Він зрозумів перший, що ми практично опинилися в пастці, з якої живими вийти майже неможливо. Треба було відважитися, хоч і з втратами, на єдиний вихід: комусь загинути, а комусь залишитися жити й за товариша..."

О.Стовба залишив із собою тільки чотирьох. То були найнадійніші: Михайло Литвинов, Володимир Валішев (сержанти), Олексій Ільїн (єфрейтор) та В'ячеслав Богомолов (рядовий).

"...Групі ми залишили набої і гранати, що були їм потрібніші, а самі почали спускатися крутим схилом. По рації ще зв'язалися з колоною, просили допомогу. Але допомоги вже ніхто не міг подати. - писав Олег далі. - На гори швидко опускалася непроглядна ніч. І в темряві ми всіх загубили - чужі гори, чужа ніч... Лише коли почало розвиднятися, це було тридцятого березня, познаходили всіх уже понівечених, завантажили у вертоліт..."

То вже був "вантаж-200", вантаж для "чорного тюльпана"..."

За два тижні до смертельного бою в горах Сашко надіслав матері лист із адресами і датами народження своїх найближчих друзів із проханням, від якого здригається серце: "Мамо, скільки ти житимеш, прошу: поздоровляй моїх друзів із днем народження, якщо зі мною щось трапиться..."

Так стрімко й трагічно обірвалося життя цих хлопців. Немов політ пораненого птаха, який набирає висоту ще не встигнувши розправити крила. Можливо, Олександр відчував, що готує йому доля, знав, що в ситуації між життям і смертю не зробить іншого вибору, бо інакше не написав би:

"Метеорит живет мгновенье,

Сгорая в дымной синеве.

Его отвесное паденье

Сквозь смерть направлено

И я готов, летя сквозь годы,

Метеоритом в синей мгле

Сгореть,
сжигая все невзгоды,

Во имя жизни на земле".

Пропонуємо увазі читачів уривок з "Аіста" Олексія Дмитренка:

"У березолеві-березневі ночі їй постійно вчувалися телефонні дзвінки. Вона прокидалася, знімала трубку. Але телефон мовчав.

Тільки безперервні тривожні гудки...

А потім посеред ночі мати прокинулася від того, що хтось стоїть над її ліжком. То був юнак - високий, широкий у плечах. У руках він тримав чи то книжку, чи то листа. Якусь мить юнак мовчки дивився на неї, а потім почав розглядати раптом чомусь обірвану, що світилася, лінію життя на долоні...

Лідія Петрівна майже реально бачила його. В них на подвір'ї ніч крізь ніч електролампочка світить прямо в шибки. Обличчя гостя роздивитися не вдалося, але в що він був одягнений, добре запам'ятала: кітель кольору хакі, панама мотострільця.

Від несподіваного передчуття вона схопилася з ліжка, злякано затермосила чоловіка: "Іване, прокинься мерщій!.."

Той одірвався від сну, розгубленим поглядом роззирнувся довкіл, але нічого й нікого не побачив. А юнак тихенько повернувся спиною до матері й попрямував до дверей...

Іван, він же - Іван Андрійович, батько її двох синів, потім весь день сердився: "Вічно в тебе якісь увижання..."

А наступної ночі вона знову аж кинулася зі сну: хтось підійшов до її ліжка. Розплющила очі - перед нею стояв усе той юнак. І знову все те ж мовчання...

Вона розбудила чоловіка. Все повторилося, як уперше. Нічого не бачачи, той недоспано погойдувався на краю ліжка, а гість повільно віддалявся до дверей...

І вона у відчаї закричала:

"Та встань же, Іване, затримай його!.."

Удосвіта, знепритомнілу, її відвезли до лікарні. Як для сорока п'яти літ діагноз був надто жорстокий - інфаркт, нервовий стрес.

Там, у лікарні, нестримна сила материнського передчуття вела її до телевізора. Розгублена, вся стиснута в клубок, зі сльозами, що текли по щоках, вона наче б потрапляла то в холод, то в жар, і, геть знеможена, просила, щоб їй дали подивитися інформаційну програму "Сьогодні у світі".

Сутінки, змішані з відстояною, затаємниченою тишею, огортали палати. Лікарня завмирала до ранку. Тільки час від часу за якимись дверима чувся приглушений стогін котрогось із недужих, і в коридорі розлунювали обережні кроки чергової медсестри...

Невідчепні думки затерзували матір.

Щоб хоч якось відсторонитися від них, заспокоїтися, вона брала книжку й повними сліз очима читала про південні гори та звичаї, читала і як би разом із сином блукала далекою землею, яка стала місцем служби її Сашка: в уяві вона проходила весь шлях, усю дорогу від України до Афганістану...

З болем, тривогою і сподіваннями.

За стопою стопа - слід у слід за сином і разом із сином.

Подовгу, наче застигла статуя, вона вдивлялася у вікно кудись далеко-далеко, нічого не бачачи й нічого не чуючи, а на губах запікалися рядки з книжки Лариси Рейснер "Афганістан":

"Є країни з такою пустельною далиною, з таким вимерлим небом, де навіть кудись квапитись якось незручно..."

І нестримний плач жорстоким зашморгом перехоплював подих.

А з суботи на неділю - це був передостанній день березня-березоля 1980 року - матір усю ніч мучили ввижання.

...Незнайомі холодні гори, де немає ні доріг, ні рослин, ні людей. Печери у диких скелях. Мертвий камінь і вітер,

Вітер-афганець...

Та ось на засніженій сопці, дуже схожій на стару селянську хату під посіченою соломою, якийсь нахабний дикун руйнує гніздо молодого лелеки (в її рідному селі на Кіровоградщині лелек називали "чорногузами", "буслами", "бузьками", а ще - "аістами"), а маленьких пташат той нахаба скидає в безодню.

Невідомо куди полетіла лелечиха-аістиха, і білий аіст один б'ється, змагається в герці з дикуном.

Мати обдирає до крові коліна й руки, хоче відборонити пташине гніздо, але перед нею враз стають круті сопки, та ще отой варвар колючим гіллям норовить виколоти їй очі.

І раптом у цьому жорстокому, неймовірному сні вона згадує народне повір'я, що його почула в дитинстві: якщо хтось злий скривдить мирного птаха, посягне на його гніздо, білий лелека-аіст підпалить хату зазіхальника. Й мати квапливо починає збирати сухе гілля, щоб розікласти багаття під скелею.

Скинений униз, поранений аіст падає до її ніг. Діткнувшись до людини, він знову набирається сил, вихоплює вогненну головешку і в дзьобі несе полум'я на скелю.

Спалахнула, горить шерсть на дикуні, його, хижака, геть усього огортає полум'я, от-от він задихнеться від диму. Мати чує несамовите виття. Вона усвідомлює, що це просто сон, вона все відчуває, розуміє, і все ж намагається ухилитися, закритися від хижака пасмом смоляної коси. Й у ту ж мить гострий біль проймає все тіло й душу - чорніючи в огні, дикун із останніх сил розмахується головешкою, скидає зі скелі хороброго птаха, від чого щось гаряче впивається матері в очі...

Ліда Петрівна зіскакує з ліжка. Ввижання чіпке, не зникає. Все затягується в багряний траурний дим. Не стає сил навіть для крику...

Від чогось страшного затерпла душа й серце, а потім ураз мати вся здригнулася, благально прошепотіла:

"Сашку, Сашунько, рідний мій Аісте..."

Було близько десятої ранку.

Це вона чітко згадала пізніше, через тиждень, коли до Дніпродзержинська привезли цинкову домовину, а в ній - закритій, лише з невеличким вічком - тіло її сина. І бойовий побратим Саші - лейтенант Параскева, також Сашко, передав їй годинник з розбитим склом. Наручний годинник її загиблого сина. Стрілка на циферблаті, що світився, зупинилася на позначці, від якої обімліла душа: 8 година 58 хвилин...

Саме в таку годину матері привиділося, що стоїть вона вся в крові; саме в такий час у чужих, несходимих горах, де мертві скелі та холодний камінь, прикривши собою відхід юних воїнів, глянув ув очі смерті її Олександр. В гірській ущелині Дігаль, побіля Джелалабада..."

# data[].attributes.attachment_link.title
"Аіст: сильніший від смерті"

# data[].attributes.attachment_link.description
Свої вірші Олександр Стовба підписував "А.І.Ст". Звідси - цей псевдонім. Так його називали рідні й близькі. Але Олександрові, на відміну від птаха, не судилося повернутися в рідну домівку і написати ще безліч прекрасних віршів. Його майбутнє, як і багатьох наших співвітчизників, 30 років тому, 29 березня, перекреслив Афганістан.

# data[].attributes.headline
Запорізька область

# data[].attributes.subject
Запорізька область

# data[].attributes.body
СписокРЕ

# data[].attributes.attachment_link.title
Список Героев Советского Союза (Запорожская область) - Википедия

# data[].attributes.attachment_link.description
Список Героев Советского Союза из Запорожской области Украины.

# data[].attributes.headline
З ІСТОРІЇ...

# data[].attributes.subject
З ІСТОРІЇ...

# data[].attributes.body
Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.title
Війна в Афганістані (1979-1989) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Війна в Афганістані - повномасштабна збройна агресія Радянського Союзу, проти суверенного Афганістану під приводом боротьби з моджахедами, у якому брали участь урядові війська Афганістану і Радянського Союзу проти повстанських груп моджахедів. Розпочалась у грудні 1979 року нападом спецпідрозділів КДБ СРСР на президентський палац у Кабулі і вбивством президента країни Хафізулли Аміна і його оточення та введенням у країну "обмеженого контингенту" Радянської Армії.