# data[].attributes.body
Bangs bedste år som forfatter lå i perioden 1885-90, og novellesamlingen Novellesamlingen ”Under Aaget” (1890) afsluttede Herman Bangs denne kunstnerisk mest frugtbare tid som forfatter i perioden 1885-90. I 1890’erne helligede Bang sig sin karriere som teaterinstruktør og oplæser, men skrev dog romanen ”Ludvigsbakke” (1896), der føjer sig ind i rækken af følsomme kvindeportrætter. Ida Brandt lider som Katinka Bai i ”Ved Vejen” en tragisk skæbne, fordi hun ikke er robust nok til at klare sig i en intrigant omverden. Denne roman sikrede Bang gode anmeldelser og mange læsere, ligesom hans oplæsningsturnéeer gav ham den eftertragtede succes. Lykkelig blev forfatteren dog ikke: Ttrods den voksende anerkendelse led han i stigende grad af ’weltschmerzweltschmertz’ og måtte flere gange indlægges, bl.a. efter et selvmordsforsøg. Forfatterskabet sidste fase tæller to følsomme erindringsbøger ”Det hvide Hus” (1898) og ”Det graa Hus” (1901), der skildrer barndomshjemmet og bedstefaderens hjem. Desuden fulgte et par fortællinger i samlingen ”Ravnene” (1902) og den muntre og humoristiske miniroman ”Sommerglæder” (1902). Efter den følger to større romaner ”Mikaël” (1904) og ”De uden Fædreland” (1906). Kunstnerisk har Bang toppet, og i den delvist mislykkede ”Mikaël” falder han tilbage i en gammeldags fortællestil, hvor formidlingen af den jalousioplevelse, der skrives på, ikke lykkes. Bedre er ”De uden Fædreland”, der både teknisk og indholdsmæssigt viser den gamle Bangs karakteristika: følsom impressionisme og sans for tilværelsens tragik. I et genkendeligt portræt fremhæves Johannes V. Jensen som den ny tids kunstner - hvilket kom Bang dyrt at stå. Fjorten dage efter udgivelsen overfaldt Jensen ham i en ondskabsfuld artikel –- og Bang overvandt aldrig det slag. Hans sidste værk ”Sælsomme Fortællinger” (1907) rummer et mislykket forsøg på at skabe en Poe-inspireret fortællestil inspireret af den amerikanske forfatter Edgar Allan Poe. Karakteristisk for Bangs liv er det, at han ender sit liv på en rejse. Under oplæsningsturné i USA findes han bevidstløs i sin togkupé. Han dør i Ogden City, Utah i 1912. Det er et adelsmærke på Bangs prosa, at maleren Claude Monet, som Bang blev personlig ven med, fremhævede ”Tine” som det mest gennemførte impressionistiske værk, han havde læst. Bang havde international klasse, og måske skyldes hans manglende internationale berømmelse, at han skrev på dansk og kun nåede udlandet i oversættelse.

# data[].attributes.body
Forfatterskabet, der fortrinsvis blev til i udlandet, følger to spor. Det ene skildrer sære excentrikere i storbyen, som i ”Haabløse Slægter” (1880), ”Fædra” (1883), ”Excentriske Noveller” (1885), ”Stuk” (1887) og føljetonromanen ”Les quatre Diables” (1890) og det andet stille eksistenser i provinsen, som i ”Tunge Melodier”, ”Stille Eksistenser” (1886), ”Tine” (1889), ”Under Aaget” (1890) og ”Ludvigsbakke” (1896). Hvor de første må eksponere sig selv for at overleve, er de sidste ved at blive kvalt i traditionernes spændetrøje.
I ”Excentriske Noveller” (1885) sætter Bang tre moderne storbystyper stævne: violinvirtuosen, artisten og tjeneren. Fælles for dem er, at de lever af og for deres publikum, men uden selv at leve. De er underlagt markedets vilkår: deres kunst er en vare, de hele tiden skal afsætte.
Mens de kunstnerisk realiserer deres særlige talent, dør de af en indre sult. Det gælder i særdeleshed tjeneren Franz Pander i novellen af samme titel. Han er betaget af det mondæne liv, han nok kan iagttage, men ikke leve. Efterhånden færdes han i en overspændt rus af lyst, hvor han indsnuser damernes parfumer, spejler sig i interiøret og trøstespiser af retterne. Franz er latent homoseksuel, men kommer aldrig til erkendelse af siterkender aldrig sit begærs egentlige mål. I frustration hænger han sig en nat i hotellets prismekrone efter et mislykket besøg hos en prostitueret.

# data[].attributes.body
Herman Bang skrev to novellesamlinger, "Tunge Melodier" (1880) og "Præster" (1883), hvor han afprøvede sin impressionistiske teknik i skitseagtige historier, hvor læseren ud fra nogle få karakteristiske begivenheder selv må rekonstruere den underliggende, ofte tragiske historie. Til rækken af bøger føjer sig yderligere to skuespil og et par essaysamlinger, samt den mislykkede roman "Fædra" (1883), der to år senere blev omskrevet til skuespillet "Ellen Urne".

I en alder af 26 havde Bang skrevet elleve bøger. En præstation, mange andre forfattere ville have givet deres højre arm for at gøre ham efter. Men Bang var ikke tilfreds. Hans hjerte brændte fortsat for teatret, og i 1883 fik han stablet en turné til provinsen på benene, men den blev en eklatant fiasko.

Da Bangs arbejdsgiver, bladmanden Ferslew, havde forbudt ham at spille teater, blev han fyret fra Nationaltidende. I trods drog han på en ny turné, denne gang til de skandinaviske hovedstæder med sin ønskerolle som Osvald i Ibsens "Gengangere". Efter succes i Finland blev han hysset ud af publikum i Bergen, og en succesfuld foredragsrække kunne ikke fortrænge dette nederlag.

Bang forlod fædrelandet og slog sig ned i Berlin, men blev kort tid efter udvist pga. en kritisk artikel om kejserfamilien. Forfulgt af myndigheder og sædelighedspoliti pendlede Bang de følgende år rundt i Europa med adresser i Meiningen, Wien, Prag, så Danmark igen, og senere Paris og Norge.

I Wien og Prag gennemlevede han et intenst kærlighedsforhold med skuespilleren Max Eisfeld, der til sidst svigtede ham. Fra den dag spillede jalousien en væsentlig rolle i forfatterskabets tematisering af kærlighedens asymmetri. I Paris oplevede Bang endelig en succes med dramatikken, denne gang som instruktør med opsætning af Ibsens og Bjørnsons stykker.

# data[].attributes.body
Herman Joachim Bang blev født i 1857 i et præstehjem i Adserballe på Als. Hans tidlige barndom var lykkelig, præget af et tæt forhold til hans mor. Hun indviede ham i litteratur og skabte hos ham en livslang forelskelse i teatret.

Familien flyttede i 1863 til Horsens, hvor faderen, pastor Bang, viste sig at blive en succesfuld prædikant, men han led af migræne og depressioner, der kastede en skygge over hjemmet. I 1871 døde Bangs mor af tuberkulose, og de fem børn var nu alene med faderen, der søgte et mindre kald i landsbyen Tersløse.

På selve konfirmationssøndagen det følgende år brød psykisk sygdom ud i lys lue hos pastoren, da han i sin prædiken begyndte at recitere remseeventyret om katten og kællingen, der sloges om vællingen. Sammen med sin bror blev Herman Bang anbragt på Sorø Akademi, hvor han tog studentereksamen og gjorde sine første homoseksuelle erfaringer.
I 1875 døde faderen, og Herman Bang bosatte sig i København hos sin farfar, der var kongelig livlæge. En tid studerede den unge Bang statskundskab, alt imens han forsøgte at læse til skuespiller. Da han blev afvist ved prøverne, skrev han i trods en række proverber, småstykker til teatret, af hvilke de første ”Hverdagskampe” og ”Du og jeg” udkom i 1879 uden større opmærksomhed.

I stedet blev journalistikken Bangs levebrød – hvilket især blev nødvendigt, da han med sine dyre vaner hurtigt formøblede arven fra sin farfar. Han begyndte som freelancekorrespondent for Jyllands-Posten, hvor han skrev klummer under titlen ”Smaabreve fra Hovedstaden”. Det indlysende talent gav ham hurtigt en fast og toneangivende stilling ved Nationaltidende, hvor han var i fem år. Her grundlagde han en ny genre, den scenisk formidlede reportage, hvis egentlige hovedperson ofte var reporteren selv.
Men Bang havde også sans for uopdyrket stof. Han kunne gøre så forskellige emner som damemode, Christiansborgs brand og arbejdernes sociale vilkår nærværende for læseren, så begivenhederne fæstnede sig. Bang var højproduktiv, skrev under flere pseudonymer og blev læst.
Som offentlig person mødte den selviscenesættende Herman Bang modstand, ikke mindst i det moderne gennembruds blandede kreds af forfattereforfatterkredse. . For det første var han homoseksuel og som sådan forfulgt af myndighederne. For det andet var han en dandy, en selviscenesættende ungkarl med dyre vaner, smukt tøj og et stort forbrug af parfume. Og for det tredje turde han lægge afstand til Georg Brandes og udvikle sin egen skrivestil, den litterære impressionisme, under inspiration af navnlig fransk litteratur. UHan havde uden om brødrene Brandes tilegnet sig den franske naturalisme og forsøgte han at virkeliggøre programmet bag den franske naturalisme. Dels i sin aviskritik, dels i sine tidlige værker.

# data[].attributes.body
Da Herman Bang (1857-1912) som 22-årig debuterede som fiktionsforfatter havde han et godt stof at fortolke naturalismens filosofi igennem: sin egen slægts degeneration og fald. Debutromanen "Haabløse Slægter" fra 1880 følger i det ydre skelet Bangs egen biografi, men i det indre er stoffet kunstnerisk forskudt. "Haabløse Slægter" blev en skandalesucces: nedvurderet i anmeldelserne, karikeret i vittighedstegninger og beslaglagt i byretten som utugtig - dog først da førsteoplaget var solgt. Bang blev fra da af jaget vildt i offentligheden, og han bar selv ved til bålet med sin selviscenesættende stil.

# data[].attributes.body
Det morderne gennembrud