# data[].attributes.attachment_link.title
700 מ״מ גשם ב-48 שעות: יוון מתכוננת לסופה היסטורית | כלכליסט

# data[].attributes.attachment_link.description
אחרי השריפות, הגיעו השיטפונות: סופת הוריקן נדירה שהתפתחה בים התיכון גורמת לרוחות במהירות של מעל 100 קמ"ש ולגשמים עזים שכבר הובילו להצפות כבדות. כבישים הפכו לנהרות ומכוניות נסחפו לים

# data[].attributes.attachment_link.title
700 מ״מ גשם ב-48 שעות: יוון מתכוננת לסופה היסטורית | כלכליסט

# data[].attributes.attachment_link.description
אחרי השריפות, הגיעו השיטפונות: סופת הוריקן נדירה שהתפתחה בים התיכון גורמת לרוחות במהירות של מעל 100 קמ"ש ולגשמים עזים שכבר הובילו להצפות כבדות. כבישים הפכו לנהרות ומכוניות נסחפו לים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כ-2,000 בני אדם, המתגוררים באי קארטי סוגטופו, יעזבו בקרוב את בתיהם ויעברו ליישוב חדש שהוקם עבורם בפנמה. הסיבה: מפלס פני הים עולה בשל משבר האקלים, ומאיים להציף את האי הקטן במים. "אנחנו הולכים לשקוע. זו לא שאלה אם זה יקרה, אלא מתי זה יקרה", אמרה תושבת האי

# data[].attributes.attachment_link.title
"אנחנו הולכים לשקוע": האי הקטן שליד פנמה עלול להיעלם

# data[].attributes.attachment_link.description
כ-2,000 בני אדם, המתגוררים באי קארטי סוגטופו, יעזבו בקרוב את בתיהם ויעברו ליישוב חדש שהוקם עבורם בפנמה. הסיבה: מפלס פני הים עולה בשל משבר האקלים, ומאיים להציף את האי הקטן במים. "אנחנו הולכים לשקוע. זו לא שאלה אם זה יקרה, אלא מתי זה יקרה", אמרה תושבת האי

# data[].attributes.attachment_link.title
התגלה מרבץ ליתיום ענק בארה”ב, אך לא כולם מרוצים

# data[].attributes.attachment_link.description
הר געש קדום בארה”ב מהווה את אחד ממרבצי הליתיום הגדולים בעולם, אם לא הגדול שבהם. חרף התנגדות של חוואים מקומיים ועמים ילידים, פעולות הכרייה אושרו, בחיפוש אחרי היסוד רב הערך - בין היתר בשל ערכו בייצור מגוון רחב של סוללות, כמו למשל אלו של כלי הרכב החשמליים

# data[].attributes.attachment_link.title
מחקר: עלייה בסופות הברקים תחריף את משבר האקלים

# data[].attributes.attachment_link.description
חוקרים מאוניברסיטת תל אביב מצאו קשר מובהק בין סופות ברקים להיווצרות ענני נוצה, שגורמים להתחממות כדור הארץ: ”הממצאים שלנו, מצביעים על כך שעלייה במספר סופות הברקים ברחבי העולם, עשויה להגדיל מאוד את כמות ענני הנוצה ובכך להעצים את משבר האקלים”

# data[].attributes.attachment_link.title
ערב ראש השנה: כמעט 10 מיליון תושבים, כמה מרוצים מהדמוקרטיה בישראל?

# data[].attributes.attachment_link.description
אוכלוסיית המדינה גדלה השנה בכ-202 אלף איש, ונאמדת בכ-9,795,000 תושבים. בלמ"ס מעריכים שב-2065 יחיו בארץ 20 מיליון. וגם: כמה מרוצים מהחיים, כמה מדווחים על עוני ואיך הבריאות שלנו? הנתונים המלאים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שיעור היהודים החיים בישראל מתוך כלל יהודי העולם עומד על 46 אחוזים - 7.2 מיליון: כך עולה מנתונים שמפרסמת הסוכנות היהודית על פי מחקר של פרופ' סרג'יו דלה-פרגולה. מספר זכאי חוק השבות בעולם עומד על 25.5 מיליון איש

# data[].attributes.attachment_link.title
ערב ראש השנה תשפ"ד: מספר היהודים בעולם עומד על כ-15.7 מיליון

# data[].attributes.attachment_link.description
שיעור היהודים החיים בישראל מתוך כלל יהודי העולם עומד על 46 אחוזים - 7.2 מיליון: כך עולה מנתונים שמפרסמת הסוכנות היהודית על פי מחקר של פרופ' סרג'יו דלה-פרגולה. מספר זכאי חוק השבות בעולם עומד על 25.5 מיליון איש

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מחקר חדש שבחן את תחזית גידול האוכלוסין אל מול תשתיות התחבורה בישראל חוזה שבשנת 2050 ייסעו בכבישי הארץ כ-10 מיליון כלי רכב, גידול של 178% ביחס להיום. המטרו והרכבת הקלה כבר לא יספיקו, הפתרון: תכנון מגורים, תחבורה ציבורית ואופניים. "אם לא נתעורר נגיע למשבר שאין לו תקדים במערב"

# data[].attributes.attachment_link.title
התחזית לכבישי ישראל ב-2050: פקוק כמו במומבאי

# data[].attributes.attachment_link.description
מחקר חדש שבחן את תחזית גידול האוכלוסין אל מול תשתיות התחבורה בישראל חוזה שבשנת 2050 ייסעו בכבישי הארץ כ-10 מיליון כלי רכב, גידול של 178% ביחס להיום. המטרו והרכבת הקלה כבר לא יספיקו, הפתרון: תכנון מגורים, תחבורה ציבורית ואופניים. "אם לא נתעורר נגיע למשבר שאין לו תקדים במערב"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אחרי שלמדנו איך למחזר פסולת אלקטרונית, איך מכינים את הקומפוסט שיציל את העולם, והמשכנו לדרכים להפחית את צריכת הבשר שמדרדרת את הכדור ו מה עושים עם מסיכות הקורונה וכיצד מקימים גינה אקולוגית לתפארת ו מטפחים את הפנים מבלי להוציא הון ולתרום לתאגידי רשע - הגיע הזמן להבין קצת את עולם איכות הסביבה.

בכל יום מצטרפים עוד ועוד אנשים אל המאבק במשבר האקלים, מתוך הבנה שהאדמה מתחת לרגליים שלנו בוערת. הבעיה שמדובר בנושא מורכב, אקדמי ועמוס במושגים מורכבים, בנתונים ובעובדות. לשם כך הכנו - בסיוע של כתבי ועורכי מדור סביבה ותרבות של "הארץ" - מדריך עם 20 מושגים בסיסיים שיעזרו לכם ולכן לצלול לנושא.

בפרק הבא שיחתום את הסדרה נפרסם גם שלל המלצות צפייה, האזנה וקריאה בתחום האקלים.

קיימות (sustainability)

באופן פשטני, קיימות היא היכולת להתקיים, ולפי ההגדרה היבשה מדובר ב"פיתוח המספק את צורכי ההווה ללא סיכון של יכולותיהם של הדורות הבאים לספק את צורכיהם שלהם". מבחינה אקולוגית, קיימות היא היכולת של מערכת אקולוגית להמשיך להתקיים באותה מידת גיוון ותפקיד.

המושג חדר לשיח הציבורי בשנים האחרונות מתוך הבנה כי הגידול באוכלוסייה והצמיחה העצומה בתוצר הגלובלי בעשורים האחרונים שינו את פני כדור הארץ, את הרכב האטמוספירה, את האקלים ואת הביוספירה. הם יצרו זיהום ומחסור במקורות מים, ניצול יתר של מדגה, הידרדרות קרקעות ומידבור, אסונות טבע, קריסת מערכות אקולוגיות ועוד.

קיימות ניתנת להשגה באמצעות פיתוח בר-קיימא, כלומר יצירת מערכת כלכלית שתחתור לאיזון בין צרכי האדם לטבע ולסביבה: על ידי מעבר לאנרגיות מתחדשות וצמצום התלות בנפט, פחם וגז טבעי. בנוסף, השאיפה לקיימות כוללת גם קריאה לשינוי מין היסוד של החברה באמצעות חינוך הדורות הבאים לכבד את כדור הארץ ומשאביו המוגבלים.

דלק מאובנים (Fossil fuels)

דלק שמיוצר ממאובנים - כלומר משאריות צמחים ואורגניזמים בני מאות מיליוני שנה שעברו מיני תהליכים כימיים וביולוגיים עמוק בבטן האדמה. דלקי מאובנים כוללים פחם, נפט, גז טבעי, פִּצְלֵי שמן, ועוד - כולם מכילים פחמן. הם משמשים כמקור האנרגיה המרכזי של העולם (דלק, חשמל ועוד), ומבוקשים בגלל שאפשר להפיק יחסית הרבה אנרגיה מכל יחידה. גם בבית שלנו אפשר למצוא שלל פריטים שיוצרו מדלקי מאובנים - פלסטיק, מוצרי קוסמטיקה, תרופות ועוד.

דלק מאובנים הוא משאב מתכלה (Non-renewable resource), כלומר, מרגע שעשינו בו שימוש - אין אפשרות למחזר או לחדש אותו, כיוון שלוקח מאות מיליוני שנים למאובנים, שממנו הוא מופק, להיווצר.

דלקי מאובנים הורסים את כדור הארץ בכמה דרכים: ב-2018 היתה תעשיית דלקי המאובנים אחראית ל-89% מפליטות ה-CO2 (גז חממה) בעולם. פחם הוא המזהם העיקרי, אחריו נפט וגז טבעי.

צדק אקלימי (Climate Justice)

מונח שממסגר את שינויי האקלים כסוגיה אתית ופוליטית, ולא רק סביבתית או טכנולוגית. לפי התפיסה של צדק אקלימי, מאבק במשבר האקלים הוא גם מאבק על צדק, על שינוי מן היסוד של המבנים החברתיים שאיפשרו למשבר להגיע למצב החמור שבו הוא נמצא; מאבק על שוויון חברתי, זכויות אדם, אחריות היסטורית, צדק חלוקתי ושליטה על משאבי טבע.

אחד המסרים המרכזיים של תנועת האקלים העולמית הוא: "שינוי שיטה, לא שינוי אקלים". זו ההבנה שאלה שעומד להיפגע יותר מכל משינויי האקלים הם החוליות החלשות והפגיעות בחברה - מיעוטים, מודרים ועניים. זה נכון גם ברמה הגלובלית - עמי הדרום הגלובלי הם אלה שישלמו את המחיר על פליטות גזי החממה המוגזמות של עמי הצפון הגלובלי; וגם ברמה המקומית - בתוך אותה עיר קל לראות שמי שסובלות יותר מזיהום ומעליית טמפרטורות הן הקהילות העניות והלא-לבנות.

נט זירו (Net Zero)

איזון פליטת גזי החממה. גישה להפחתת גזי חממה באטמוספירה, שמשמעותה היא שעל כל מולקולה של גז חממה שאנחנו פולטים - אנחנו גם מסלקים אחת ובעצם מתקזזים. המצב הזה גם מכונה נייטרליות פחמנית (carbon neutral). את הפחמן הדו-חמצני אפשר לסלק או לשאוב מהאטמוספירה באמצעות טכנולוגיות מתקדמות כמו מאווררים ענקיים, שיונקים אותו מהאוויר ולוכדים אותו. לאחר מכן אותו פחמן נטמן באדמה או נהפך למינרלים. יש הטוענים שטכנולוגיה זו ואחרות שדומות לה, הן אולי הדרך היחידה לעמוד בהתחייבויות הנשגבות של מדינות רבות להגיע ל"אפס פליטות".

הוועדה הבין־ממשלתית למשבר האקלים בגיבוי האו"ם קבעה שמדינות יידרשו לסלק מהאטמוספירה בין מאה מיליארד לטריליון טונות של פחמן דו־חמצני עוד במאה הנוכחית, כדי למנוע את התופעות הקשות ביותר שנגרמות בגלל משבר האקלים. כיום קיימת הסכמה רחבה, שחברות המתחייבות לטפל במשבר האקלים צריכות להיות הראשונות שיקצצו את פליטת גזי החממה שלהן, באמצעות מעבר לאנרגיה מתחדשת או שיפור יעילות השימוש באנרגיה. קל יותר למנוע פליטות מלכתחילה, מאשר לנסות להפסיק את פליטת הפחמן הדו־חמצני שכבר התפזר באטמוספירה. אבל יש ענפי תעשייה שפולטים גזי חממה רבים, וקשה למנוע את הפליטה, כמו ייצור מלט, ספנות או טיס.

תאגידים רבים מנסים לקזז את הפליטות, שאותן קשה לקצץ, בפתרונות שמבוססים על הטבע, כמו תשלום לבעלי קרקעות כדי שיגנו על יערות או ינטעו עצים שיונקים פחמן מהאוויר. לנטיעת עצים יש כמה חסרונות: אין מספיק קרקעות ויערות יכולים להישרף, בדליקות שבהן משתחרר לאוויר פחמן רב. מדענים מזהירים שקיזוז הפליטות באמצעים שמבוססים על הטבע הוא פתרון לא מושלם, שקשה לוודא את הצלחתו.

צמצום צמיחה (degrowth)

גישה שגורסת כי צמיחה כלכלית חסרת אחריות היא שורש הבעיות הסביבתיות בעולם. הקפיטליזם העולמי, ששואף לצמיחה בכל מחיר, מבוסס על ניצול אינסופי של האנושות את משאבי כדור הארץ - והריסתם. כדי להמשיך לקיים חיים בני-קיימא על כדור הארץ, יש להגביל את הצמיחה ולפתח דגם אחר של שגשוג כלכלי וחברתי, שבו נכוון לצמיחה הנכונה - המבוססת על אנרגיה מתחדשת - ולא צריכה בזבזנית שבה זורקים הכל מחר, משתמשים בחומרים לא מתכלים, בחקלאות מזיקה, בחומרים שפוגעים באדמה.

בדו"ח מקיף של המכון האמריקאי לחקר הסביבה Worldwatch, הזהירו המדענים כי "ב-50 השנים האחרונות המעמדות הבינוניים והגבוהים בעולם הכפילו יותר מפי שניים את קצב הצריכה שלהם, ועוד קרוב לשני מיליארד בני אדם שואפים להצטרף למעמד הצרכני. כדור הארץ לא יכול להכיל גידול כזה בביקוש למשאבים ללא השלכות חמורות על בני אדם ועל מערכות אקולוגיות".

גרינוושינג (Greenwashing)

כשתאגידים, חברות או אנשים מציגים את פעילותם ומדיניותם כידידותיות לסביבה, אף על פי שהם רחוקים מלהיות כאלה. כך, למשל, נתונים ומסמכים שאסף הארגון המשפטי להגנה על הסביבה ClientEarth מראים כי כמה מחברות הנפט והגז הגדולות בעולם - כלומר, אלה שאחריות יותר מכל להתחממות כדור הארץ - מוציאות מיליוני דולרים על מסעות פרסום אגרסיביים, ו מנסות להתנער מאחריותן המתמשכת למשבר האקלים באמצעות מסעות פרסום עתירי השקעה.

קמפיינים של חברות רבות מציגים באופן מטעה את טיב הפעילות שלהן, מייפים את התדמית שלהן ומטשטשים את אחריותן למשבר האקלים - בדומה לאופן שבו חברות הטבק עשו בעבר.

מס פחמן (Carbon Tax)

האו"ם קבע כי הטלת מסים על פליטות גז פחמן יהיו גורם מכריע בריסון ההתחממות הגלובלית.

ב־2014 היתה צ'ילה למדינה הדרום־אמריקאית הראשונה ליישם מס פחמן. מקסיקו השיקה מס דומה ב־2018. קזחסטאן, ניו זילנד ודרום קוריאה הלכו בעקבותיהן, ומיישמות מס על פחמן וסחר בפליטות. קוסטה ריקה השיקה תוכנית לאומית שנועדה להוריד לאפס את השימוש בפחמן עד 2050. כיום, יותר מ-40 ממשלות ברחבי העולם, כולל האיחוד האירופי וקליפורניה, מווסתות באופן אקטיבי את פליטות גז פחמן - אם באמצעות מסים ישירים על שימוש בדלקי מאובנים ואם דרך הטלת מכסות על פליטות מזהמים.

אך ה-OECD מצא כי המס הממוצע על פחמן ב-42 מדינות בעולם מסתכם בממוצע בשמונה דולר לטון - נמוך בהרבה מהרמה החיונית לטיפול בבעיית שינויי האקלים. לכן, כלכלנים בכירים תומכים ברעיון של תוכנית מיסוי גלובלית לפליטות פחמן.

מיקרופלסטיק (microplastic)

חלקיקי פלסטיק זעירים בגודל של מילימטרים בודדים או פחות, שנחלקים לשני סוגים: חלקיקי מיקרופלסטיק ראשיים נמצאים בכמויות גדולות במוצרי קוסמטיקה ואיפור, משחות שיניים, סיבי בדים סינתטיים ורשתות דיג, חומרי ניקוי ועוד, שנשטפים לאוקיינוסים ולימים דרך מערכת הביוב; וחלקיקי מיקרופלסטיק משניים, שהם חלקיקים של פריטי פלסטיק גדולים יותר שהתפרקו בעקבות חשיפה לשמש או מגע עם מים, כמו למשל קשי שתייה, בקבוקי מים או שקיות ניילון, שמתגלגלים לים בכל מיני דרכים ומתפרקים שם.

הזיהום של חלקיקי מיקרופלסטיק מגיע כיום לכל פינה על פני כדור הארץ - מפסגת האוורסט ועד ל אוקיינוסים העמוקים ביותר. לחלקיקים אלו לוקח מאות ואלפי שנים להתפרק. לעתים קרובות הם גם משמשים כמעין "ספוג" של רעלים, שסופג את כל הכימיקלים מסוכנים שנמצאים סביבם.

חוקרים מצאו חלקיקי פלסטיק כאלו בהמון יצורים ימיים - מפלנקטון ועד לווייתנים, בדגים שמשמשים למאכל ואפילו במי שתייה (מתקנים לסינון מים לא מסוגלים להתמודד עם החלקיקים הקטנטנים הללו). חיות ימיות סופגות את החלקיקים, ומעבירות אותן במעלה שרשרת המזון הימית - עד שהן מוצאות את עצמן בקיבה של בני האדם. לפי סוכנות המדע של אוסטרליה, בין 9.25 ל-15.87 מיליון טונות של חלקיקי פלסטיק זעירים הצטברו על קרקעית האוקיינוסים.

לאחרונה התגלה כי חלקיקי הפלסטיק הללו גם נישאים באוויר, ומחקר מצא כי יותר מאלף טונות של חלקיקי פלסטיק זעירים יורדים מדי שנה על הפארקים הלאומיים ושטחי הבר רק במערב ארצות הברית, כמות השווה בין 123 מיליון ל-300 מיליון בקבוקי פלסטיק. בני אדם צורכים בממוצע חמישה גרם של מיקרו-פלסטיק מדי שבוע - 250 גרם בשנה.

החשש מההשפעות של חלקיקי מיקרופלסטיק על מערכות אקולוגיות ועל הבריאות של בעלי חיים ובני אדם כבר הביא לנקיטת צעדים להגבלת השימוש בהם. בין השאר החליטו ארצות הברית ובריטניה בשלוש השנים האחרונות לאסור על שימוש במיקרופלסטיק במוצרי טיפוח אישי הנשטפים למקורות מים.

פלקסיטריאניזם (Flexitarianism)

גישה שפועלת לצמצם את צריכת המזון-מן-החי של האנושות, מתוך הבנה כי יהיה קשה מאוד לשכנע רבים לוותר לחלוטין על בשר, עוף, דגים, חלב וביצים. תעשיית הבשר היא אחת המזהמות ביותר בתעשיית המזון הגלובלית - בגלל פליטות המתאן של הפרות, שינויים בשימוש בקרקע, כריתת יערות לטובת שטחי מרעה וגידול מזון, שינוע הבשר בעולם ועוד.

פלקסטריאניזם הוא הלחם של המילים Flexible ו-Vegetarianism, "צמחונות קז'ואלית" או בעיבודו המקומי "חצימחונות". הרעיון כזה: מי שלא מסוגל לוותר על מזון מן החי לגמרי - טוב יעשה אם ישאף לצמחונות, יבסס את התפריט היומי על פירות וירקות, אבל ירשה לעצמו לאכול בשר, עוף חלב, ביצים ודגים מדי פעם.

הכל במידה ותוך כוונה אמיתית - מודעות למה שאנחנו אוכלים, מתי, כמה ולמה. כך ניתן לצמצם את הפגיעה בכדור הארץ, לשפר את בריאותנו ועדיין לשמור על החופש לאכול מן החי מדי פעם. זו לא דיאטה עם כללים נוקשים, כי אם שינוי בסגנון החיים והיפוך תודעתי: במקום לראות בבשר מנה מרכזית שסביבה נבנית יתר הארוחה, יש לראות בו מנת צד או פינוק חד פעמי. הסטת הבשר ממרכז הצלחת מפנה מקום לשלל אופציות אחרות מן הצומח, בריאות וטעימות.

פלקסיטריאניזם. לשאוף לצמחונות ולאכילה מודעת צילום: nito / Shutterstock.com

סדיקה הידראולית (fracking)

טכניקה שמשמשת לשיחרור נפט, גז טבעי, פצלי נפט ועוד משכבות סלע - על ידי קידוח לעומק ולרוחב הקרקע, החדרת חומרי נפץ שסודקים את הסלע, והזרמת קיטור עם כימיקלים בלחץ גבוה שמגבירים את הסדקים - עד שמשתחררים הגז הטבעי והנפט.

סדיקה הידראולית פוגעת קשות בסביבה - גם בקרקע שבה מתבצע הקידוח, גם בגלל כמויות המים האדירות שמתבזבזות וגם כיוון שהנוזל שבו נעשה שימוש הוא רעיל ומזיק, ומזהם את מי התהום ואת הקרקע. חששות אלה הובילו מספר מדינות בארצות הברית, כמו מדינת ניו-יורק, לאסור על פראקינג.

טביעת רגל פחמנית (Carbon footprint)

חישוב של כלל פליטות גזי החממה על ידי אדם, ארגון, מדינה, אירוע או מוצר. לא מדובר בחישוב מדויק, אלא כלי הסברתי וניתוחי כדי לעודד צעדים להפחתת הפליטות. טביעת הרגל הפחמנית של אדם כוללת את פליטת גזי החממה בייצור המזון שהוא אוכל, האנרגיה שבה הוא משתמש, המוצרים שהוא רוכש וכן הלאה.

טביעת הרגל של מוצר כוללת את מחזור חייו - האנרגיה הנדרשת לייצורו, החומר שממנו הוא עשוי, הובלתו, הובלת האשפה שנוצרה ממנו ותהליכי הפירוק שלו. חלק מהחברות הגדולות פועלות בשנים האחרונות "להקטנת טביעת הרגל הפחמנית שלהן".

עידן האנתרופוקן (The Anthropocene)

מונח שמבקש להגדיר את התקופה שהמהפכה התעשייתית כעידן גיאולוגי חדש בתולדות כדור הארץ. לפי התפיסה, ההשפעה של האדם על האקלים, הנוף והמערכות האקולוגיות כל כך גדולה שיש להגדיר אותה כשלב חדש בתולדות כדור הארץ. את המונח הציע הכימאי זוכה פרס נובל, פול קורצן, ויש שמציעים לקבוע את הפיצוץ הגרעיני הראשון ב-1945 כנקודת ציון לתחילת עידן זה. השפעות האדם על הגיאולוגיה של כדור הארץ כוללות את שינויי האקלים, החמצת האוקינוסים, עליית מפלס הים, המסת קרחונים, שריפות של שטחי טבע, התגברות עוצמת הסופות, הכחדות בעלי חיים ועוד.

בירוא יערות (Deforestation)

תהליך כריתה או הבערה בקנה מידה רחב של יערות טבעיים, כדי להשתמש בעץ כחומר גלם או לנצל את השטח לצורכי חקלאות וגידול בקר. במסגרת בירוא היערות הושמדו עד היום יותר ממחצית משטחי יערות הגשם בעולם. הבירוא פוגע ביכולת היערות למלא את תפקידן החיוני במערכת הטבעית: ייצור חמצן, הגדלת הלחות ושימור המגוון הביולוגי. כמו כן, היעלמותם של העצים, שמשתמשים בפחמן דו-חמצני לצורך צמיחתם והישרדותם, מצמצמת את יכולת היערות לקלוט את גז החממה מהאטמוספירה. בעקבות כך, בירוא היערות גורם להגדלת ריכוז הפחמן הדו-חמצני באוויר ולהחמרת אפקט החממה וההתחממות הגלובלית.

קצב בירוא היערות הטרופיים הואץ בתקופה הקורונה, ועלה בשנה שעברה ב-12% לעומת 2019. כך לפי הדו"ח השנתי שפרסם מכון המחקר העצמאי World Resources Institute - WRI, שעוקב אחרי מצב היערות בעולם. במהלך 2020 בוראו יערות טרופיים בשטח של 122 אלף קמ"ר - יותר מפי חמישה מהשטח של מדינת ישראל.

החמצת האוקיינוסים (Ocean acidification)

השינוי הכימי שנגרם למי האוקיינוסים בעקבות עליית ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה. האוקיינוסים קולטים כ-40% מהפחמן הדו-חמצני וממתנים את קצב שינוי האקלים - אך זה גורם לעלייה בחומציות המים. לשינוי הכימי הזה עלולה להיות השפעה קשה על מינים רבים של אצות ובעלי חיים שלא יצליחו להסתגל לשינויים. המשמעות יכולה להיות פגיעה ביצורים שעומדים בבסיסה של שרשרת המזון הימית ובכך להביא לקריסה של מערכות אקולוגיות ימיות, היעלמות מינים ופגיעה ביכולת לקלוט פחמן ולפלוט חמצן. בעיה נוספת היא שככל שמי הים מתחממים, יכולתם לקלוט פחמן דו-חמצני יורדת, בשלב מסוים, חוששים המדענים, האוקיינוסים יתחילו לפלוט פחמן דו-חמצני במקום לקלוט אותו ואז תחל תגובת שרשרת שתקצין מאוד את משבר האקלים.

גזי חממה ( Greenhouse Gasses)

גזים הנפלטים לאטמוספירה כתוצאה מתהליכים טבעיים או תעשייתיים, מצטברים בה ומשפיעים על האקלים העולמי. גזי החממה גורמים להתחממות כדור הארץ על ידי לכידת חלק מקרינת החום (קרינה תת-אדומה) של השמש ומניעת השתחררותה אל החלל. גז החממה בעל ההשפעה הגדולה ביותר הוא פחמן דו-חמצני (Co2), שמשתחרר בכל שריפת דלק מאובנים.

גזי חממה החלו להשתחרר לאטמוספירה בכמויות גדולות עקב המהפכה התעשייתית, כאשר האנושות החלה לעשות שימוש נרחב בדלקי מאובנים, והכלכלה העולמית נשענת עליהם עד היום. המקורות העיקריים לפליטת גזי חממה הם ייצור אנרגיה, תחבורה, חקלאות וטיפול בפסולת. חקלאות ופסולת תורמים גם לשחרור גז החממה מתאן (4CH), שנפלט מבעלי חיים.

מגוון ביולוגי (Biological diversity)

המגוון הביולוגי הוא עושר האורגניזם, צמחים, בעלי חיים וחיידקים, שממלא את העולם. שינויי האקלים, זיהומים, פגיעה בשטחי טבע והתערבויות אחרות של בני האדם מדלדלים את המגוון הביולוגי. היעלמות מינים היא אחת מהסכנות המיידיות של משבר האקלים. בדו"ח חסר תקדים שפרסם האו"ם במאי 2019 נכתב כי הפעילות האנושית מסכנת את המשך קיומם של מיליון מיני צמחים ובעלי חיים מבין שמונה מיליון המינים המוכרים לאדם. על פי הדו"ח, שנכתב בידי 145 מדענים וסקר 15,000 פרסומים, נמצאים בסכנת הכחדה יותר מ-40% ממיני הדו-חיים, יותר משליש מהיונקים הימיים ושליש מהאלמוגים בוני השוניות.

פגיעה כל כך משמעותית במגוון הביולוגי תביא, להערכת כל המומחים, לקריסה של מערכות אקולוגיות שמספקות "שירותי מערכת" רבים לאנושות: החל מהאבקת צמחים, דרך קליטת פחמן ופליטת חמצן ועד לשימור של מיני בר של מזונות ותרופות. "במשך זמן רב אנשים חשבו על מגוון ביולוגי בתור שימור הטבע בפני עצמו", אמר רוברט ווטסון, יו"ר הפלטפורמה הבין-ממשלתית למדיניות מדעית בנושא מגוון ביולוגי ושירותי מערכות ביולוגיות, "אולם הדו"ח הזה מבהיר את הקשרים בין מגוון ביולוגי, טבע ודברים כמו ביטחון תזונתי ומים נקיים במדינות עשירות ועניות כאחת".

אלמוגים בים. מעשי האדם גורמים לצמצום המגוון הביולוגי צילום: Ethan Daniels / Shutterstock

אנרגיות מתחדשות (Renewable energy)

שם כולל למקורות אנרגיה בני-קיימא שאינם פולטים גזי חממה. מקורות האנרגיה המתחדשת העיקריים הם אנרגיה מבוססות תנועת מים (הידרואלקטרית), סולארית, רוח וביו-מאסה. כיום, האנרגיות המתחדשות מהוות אחוז זניח מכלל ייצור האנרגיה בעולם, אך בשנים האחרונות ניכרת עלייה חדה בשימוש בהן בשל מחויבות המדינות כלפי הסכם פריז. עם זאת, אנרגיה מתחדשת אינה חפה מבעיות: טורבינות רוח, לדוגמה, גורמות לפגיעה בציפורים ובנוף ולוחות סולאריים תופסים שטחים נרחבים.

הסכם פריז (Paris Agreement)

ההתחייבות הבינלאומית הראשונה למאבק משותף של כ-200 מדינות במשבר האקלים. המדינות שחתמו על ההסכם בבירת צרפת ב-2015 התחייבו להפחית את פליטת גזי החממה בשטחן, והוא מהווה כיום תוכנית פעולה למאבק זה. מטרת ההסכם היא להגביל את עליית הטמפרטורה הגלובלית הממוצעת אל מתחת לשתי מעלות צלזיוס יותר ביחס לעידן הקדם-תעשייתי, ויתרה מכך: להגבילה ל-1.5 מעלות צלזיוס עד לסוף המאה.

ב-2018 התחייבו המדינות החתומות לכללים מוסכמים למדידה ודיווח על רמת פליטות גזי החממה. למרות המאמצים, בשנים שחלפו מאז חתימת הסכם פריז נמשך הגידול בפליטת גזי חממה לאטמוספירה.

גרין ניו דיל (Green New Deal)

תוכנית חקיקה מקיפה בארצות הברית שנועדה להתמודד עם משבר האקלים. התוכנית מזוהה עם חברת הקונגרס הדמוקרטית אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, שהציגה גרסה מפורטת שלה. מטרת התוכנית כפולה: הפחתה מרחיקת לכת בפליטות הפחמן כאמצעי לבלימת משבר האקלים, והיערכות תשתיתית וכלכלית להתמודדות עם תוצאותיו.

כך, התוכנית מציעה החלפה מוחלטת של כל דלקי המאובנים במקורות אנרגיה מתחדשת, הקמת רשת חשמל חכמה ומערכות הגנה בפני הצפות ושריפות, שדרוג כל הבניינים בארצות הברית לתקן אנרגיה חסכני, המרת תשתית התחבורה למערכת חשמלית ונקייה, והגנה על מערכות אקולוגיות. שם התוכנית נגזר מהניו-דיל, התוכנית הכלכלית שהוציאה את כלכלת ארצות הברית מהשפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20. בימין בארצות הברית תוקפים את התוכנית כבלתי ישימה והרסנית לכלכלה.

הפאנל הבין-ממשלתי לשינויי אקלים (IPCC)

פאנל שהוקם על ידי האו"ם וארגון המטאורולוגיה העולמי ב-1988, מאגד עשרות מדענים מתחומים שונים ומספק דו"חות והערכות לגבי קצב התפתחות משבר האקלים. דו"חות הפאנל מבוססים על סקירת אלפי מחקרים ומהווים את הבסיס המדעי לדיון הפוליטי ולהסכמים הבינלאומיים בנוגע למשבר האקלים. דוחות ה-IPCC קובעים כי התחממות כדור הארץ ממשית, מסוכנת וקשורה ללא ספק לפעילות האדם. ב-2018 פרסם הפאנל דו"ח מיוחד, שקרא לממשלות לפעול לבלימת משבר האקלים לפני שהטמפרטורה הממוצעת העולמית תעלה ביותר מ-1.5 מעלות ביחס לרמה שלפני העידן התעשייתי. מומחי הפאנל קבעו כי קיים הבדל דרמטי בין עלייה של 1.5 מעלות לעלייה של שתי מעלות, שישפיע על תדירות הסופות וההצפות, מספר בני האדם שיסבלו ממחסור במי שתייה, קצב עליית מי הים ועוד. כיום, הטמפרטורה הממוצעת העולמית היא 0.9 מעלות יותר מאשר בתקופה הטרום תעשייתית.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משרד הבריאות

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
וירוס קורונה

# data[].attributes.attachment_link.title
כל מה שרציתם לדעת על משבר האקלים ולא העזתם לשאול

# data[].attributes.attachment_link.description
אחרי שלמדנו איך למחזר פסולת אלקטרונית, איך מכינים את הקומפוסט שיציל את העולם, והמשכנו לדרכים להפחית את צריכת הבשר שמדרדרת את הכדור ו מה עושים עם מסיכות הקורונה וכיצד מקימים גינה אקולוגית לתפארת ו מטפחים את הפנים מבלי להוציא הון ולתרום לתאגידי רשע - הגיע הזמן להבין קצת את עולם איכות הסביבה.

# data[].attributes.attachment_link.title
‫"קרב על אמריקה": דטרויט - החלום האמריקני ושברו | רשת 13

# data[].attributes.attachment_link.description
דטרויט היא העיר שאליה הגיעו טראמפ וקלינטון על מנת להציג את תכניותיהם הכלכליות, ולא סתם - היא מייצגת את החלום האמריקני. מהחלום הזה נותרו כעת רק מבנים הרוסים, פשע, ואולי מעט תקווה * הפרק השני בסדרת הכתבות

# data[].attributes.attachment_link.title
‫סיפורה של פלינט: האגדה האפלה ביותר על אמריקה של המאה ה-21 | רשת 13

# data[].attributes.attachment_link.description
"קרב על אמריקה": העיר שבמישיגן ידועה בהיסטוריה כחלק מתעשיית הרכב, אבל בעשרות השנים האחרונות חלה הידרדרות במצבה, המים שלה הפכו למזוהמים והיא נקלעה לגרעונות. פרק אחרון בסדרת הכתבות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
נקיה וייקס לא הבינה מדוע בנה בן השש הפך בשנה אחת מילד היפראקטיבי למה שמוריו הגדירו כילד היסטרי. אבל אז, ב-2015, סיפקה מדינת מישיגן סוג של דיאגנוזה: המים בשכונה של וייקס - שבנה ג'יילון שתה ובהם התרחץ יותר משנה, היו רוויים בעופרת, ברמות הגבוהות ביותר שנמדדו בעיר. ג'יילון עבר שוב ושוב בין שני בתי ספר. הוא הושעה 30 פעמים וצבר 70 היעדרויות לא מוצדקות מלימודים. באחד העימותים שלה עם מערכת החינוך של העיר פלינט, שלחה וייקס אזהרה להנהלה: "אתם לא יכולים להמשיך להשעות אותו, כי בקרוב תתצטרכו להשעות את כל התלמידים במערכת החינוך".

לפני חמש שנים החליפה מישיגן את מקור המים של פלינט - מימת יורון לנהר פלינט הרווי עופרת. כעת, משבר העופרת נדד מבתי המגורים לבתי הספר, ומערכת החינוך המקומית מתקשה להתמודד עם בעיות ניורולוגיות והתנהגותיות שפיתחו תלמידים.

זיהום המים בעיר חשף יותר מ-30 אלף תלמידי בית ספר לרעלן עצבי, שידוע כי יש לו השפעות מזיקות על התפתחות המוח ומערכת העצבים של ילדים. לפני כארבע שנים, כשלציבור נודע על זיהום המים, נרשמה באזור עלייה בביקוש לחינוך מיוחד ולסיוע בבעיות התנהגותיות. בנוסף, התושבים התאגדו והגישו תביעה ייצוגית בדרישה להקצות יותר משאבים לילדי פלינט.

התביעה אילצה את המדינה להשקיע שלושה מיליון דולר בהקמת המרכז להתפתחות נוירלוגית ומצוינות, שהחל לבדוק את תלמידים. הבדיקות איששו את חשדות ההורים, הצביעו על שורה של בעיות רפואיות, והגבירו את הדרישות לקבלת סיוע.

עברו לתצוגת גלריה

נקייה ווייקס ובנה ג'יילון בפלינט, בספטמבר. כ-70% מהתלמידים שנבדקו זקוקים לסיוע בשל בעיות קשב וריכוז ודיסלקציה צילום: Brittany Greeson / NYT

שיעור הילדים בעיר שסווגו כילדים הזקוקים למסגרת חינוך מיוחד גדל כמעט פי שניים, מ-15% בשנה שבה החל משבר העופרת, ל-28% כיום. מרכז המיון בעיר קיבל יותר מ-1,300 פניות מדצמבר 2018. כמו כן, מהבדיקות התברר שכ-70% מהתלמידים שנבדקו זקוקים לסיוע בשל בעיות קשב וריכוז ודיסלקציה, כפי שאומרת קתרין ברנל, ממנהלי המרכז. "יש פה מחוז שבו נותרו רק ילדים פגועים, שחשופים לילדים פגועים אחרים, וזה גורם עוד נזקים", אומרת סטפאני פסקל, מורה שלימדה בפלינט 23 שנה.

מומחים לרפואה אומרים שאין דרך להוכיח שהעופרת גרמה לליקויים החדשים, ורופאי ילדים מזהירים מפני אבחון יתר של ילדים כבעלי נזק מוחי בלתי הפיך, ולו רק כדי להימנע מהדבקת תווית לעיר כולה. כחלק מהמאבק בתביעה ייצוגית שהגישו האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) וארגון Education Law Center, גייסו הרשויות מומחה שהעיד שמשבר האמיתי אינו זיהום המים, אלא הפרנויה של ההורים, התלמידים והמורים.

אבל ברנל אומרת שמוקד המאמצים כעת אינו ניסיון להוכיח מה הגורם לבעיות התלמידים. ייתכן שבעיות רבות שהתגלו בבדיקות העופרת היו קיימות קודם לכן. "אנחנו לא כאן כדי למצוא את הסיבות, אלא כדי למצוא את הפתרונות", היא אומרת. גורמים רשמיים במערכת החינוך הוסיפו שהבעיות צפויות לגדול, משום שאין רמה בטוחה של חשיפה לעופרת. "מה שהמחקר אומר הוא שככל שהילדים יגדלו והדרישות הקוגניטיביות מהם יגברו, כך יעלו גם הדרישות, אבל לא יהיו משאבים", מתריעה לייזה הייגל, האחראית על החינוך במחוז הכולל את פלינט.

זמן רב לפני שמערכת המים של פלינט זוהמה בעופרת, הבעיות של מערכת החינוך העירונית כבר ניכרו בבתי הספר בעיר. תלמידים בעלי אמצעים נדדו לבתי ספר מחוץ לפיקוח הממשלתי, ובתי הספר הציבוריים שבלב מערכת החינוך שימשו רק נתח קטן ועני מאוכלוסיית התלמידים. בשנות ה-60 היו בעיר 50 אלף תלמידים שלמדו ביותר מ-50 בניינים. היום אחראית פלינט לחינוכם של 4,500 ילדים, הלומדים ב-11 קמפוסים. מדו"ח משנת 2017 עולה ש-55% מתלמידי פלינט לומדים בבתי ספר מחוץ לפיקוח הממשלתי - השיעור השני בגודלו בארה"ב כולה.

עברו לתצוגת גלריה

מתנדבים מחלקים בקבוקי מים לתושבים בפלינט, ב-2016 צילום: Carlos Osorio/אי־פי

כשמשבר העופרת החל ב-2014 היה למועצת החינוך הזעירה גירעון תקציבי של 21 מיליון דולר, שאילץ אותה לפטר יותר מ-200 עובדים, כולל מורים לחינוך מיוחד. ואז הגיע משבר העופרת. התביעה הייצוגית מ-2016 האשימה את העיר, את המחוז ואת משרד החינוך של מישיגן, בהתעלמות מההשלכות העגומות של המצב, שהחמירו לאחר שילדי פלינט נחשפו לעופרת. "האשמה מוטלת על המדינה. אך במקום זאת אנחנו רואים שהילדים נושאים באשמה", אומרת לינסיי הק, עורכת דין ממשרד White & Case מניו יורק שמסייע בתיק.

וייקס משוכנעת שאיבדה ארבעה תינוקות - היא הפילה פעמיים תאומים, ב-2015 וב-2017 - בגלל משבר העופרת. היא אומרת שהיא נחושה לא לאבד תינוק נוסף. ב-2017 היא הוציאה את בנה מבתי הספר הציבוריים של פלינט, אחרי שמשרד החינוך המקומי התעלם לדבריה מבקשותיה לסייע לו עם בעיות הקשב וריכוז שלו - בעיה שהחמירה בגלל רמות העופרת הגבוהות, כפי שאמר רופא הילדים שלו. "אני רק משאירה אותו שם עד שנוכל לעבור מפלינט", היא אומרת.

המורים בפלינט מתקשים להתמודד עם המצב. ב-2016, חודשים מעטים אחרי שנודע על זיהום המים, הזהיר המפקח של פלינט, בילאל טאוואב, מפני מצב חירום במערכת החינוך. "אנחנו זקוקים למשאבים כדי לאמוד את רמת הנזק שנגרם לכל ילד".

אך בעוד ששיעור הזקוקים לחינוך מיוחד עלה בשליש, משרד החינוך של מישיגן ביקש להעמיק את הקיצוצים בתקציב ולהקפיא משכורות. בשנה שעברה, כאשר אחד מכל חמישה תלמידים הוכר כזכאי לשירותי חינוך מיוחדים, אחד מכל ארבעה תקנים של מורים בתחום נותר לא מאויש. פסקל, המורה העובדת בפלינט 23 שנים שוקלת לעזוב, אבל אינה רוצה להשאיר עוד תקן לא מאויש. "האם אפשר להתעלם מילד פצוע ומדמם שנפגע בתאונת דרכים?", היא שואלת, "זה בדיוק מה שאני רואה".
לקריאת הידיעה בניו יורק טיימס

# data[].attributes.attachment_link.title
הרשויות טענו שאין הוכחה שהילדים נפגעו מוחית. האמא הזאת חושבת אחרת

# data[].attributes.attachment_link.description
נקיה וייקס לא הבינה מדוע בנה בן השש הפך בשנה אחת מילד היפראקטיבי למה שמוריו הגדירו כילד היסטרי. אבל אז, ב-2015, סיפקה מדינת מישיגן סוג של דיאגנוזה: המים בשכונה של וייקס - שבנה ג'יילון שתה ובהם התרחץ יותר משנה, היו רוויים בעופרת, ברמות הגבוהות ביותר שנמדדו בעיר.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This map shows the estimated net immigration (inflows minus outflows) by origin and destination country between 2010 and 2015.

Blue circles = positive net migration (more inflows). Red circles = negative net migration (more outflows). Each yellow dot represents 1,000 people.

Hover over a circle to see that country's total net migration between 2010 and 2015. Click a circle (or tap the circle twice on mobile) to view only the migration flows in and out of that country.

Country-to-country net migration (2010-2015)
The data for this map comes from the U.N. Population Division, more information on how it was calculated at the bottom of the post.
Immigration: the new Godwin's Law

If you're not familiar with Godwin's law, it is an old internet adage that states, " As an online discussion grows longer, the probability of a comparison involving Nazism or Hitler approaches 1. "

Lately, I've found a similar principle applies to immigration. No matter what topic is being discussed online, if the conversation goes on for long enough, someone will inevitably tie it back to immigration.

Immigration has always been an important and frequently debated issue. And for many current events, the connection with immigration is clear, for example: terrorism / ISIS, the Brexit, Donald Trump and this year's presidential race, the refugee crisis. But at some point in the last year or two, I started noticing immigration being mentioned in connection with all sorts of topics I never would have expected.

To see what I mean, here are some of the topics I've posted about where immigration came up in discussion, either in the comment section of the post or on social media:

Why is immigration suddenly the cause / result / solution of everything? (Not meant rhetorically. If you have a good answer, I'd love to know.)

Who is migrating from where to where?

For a topic that comes up as often as immigration, I've found the debate to be really lacking in factual information. Hopefully this map is helpful is clearing up at least the simple, basic statistics: how many migrants are there? Where are they coming from? And where are they going?

Please keep in mind, these numbers are only estimates. You can find the full details of how they were calculated at the bottom of the post.

That said, here are a few of the pieces I found interesting.

Syria

Between 2010 and 2015, the net migration from Syria to Sweden was more than Syria's net migration to the rest of Europe and the Americas combined.

Many Middle Eastern countries have been criticized for allegedly accepting few Syrian refugees. In Qatar and the UAE, the net migration appears to actually be negative. Though of the Middle Eastern countries that are accepting Syrian refugees, the numbers they are dealing with are orders of magnitude higher than in the West.

The United Kingdom / Brexit

In the Brexit debate, the loudest arguments in favor of leaving the EU have been about immigration. What strikes me as interesting is how small a portion of the UK's net immigration is actually coming from Europe.

Australia

Australia, another country where immigration has become a highly charged political issue, jumps out as an interesting case.

By these estimates, Australia's net immigration is negative with every country in the world, except for a small positive immigration balance with Sudan. Australia is the only country in the world to have significant positive net immigration with the US.

United States

Last month, I posted a map visualizing 200 years of US immigration (inflows only). I would have liked to do the same with US emigration, which may be the more interesting direction since it is not nearly as well known. Unfortunately the US does not keep good emigration records and the best data I've managed to find goes back only a few decades. So, I don't foresee being able to make a historical US emigration map.

Still, I think it's pretty interesting to see what US net immigration flows look like in the present.

As mentioned above, according to these estimates, the US has significant positive net immigration with only one other country, Australia. The country with which the US has the largest negative net immigration is, perhaps unsurprisingly, Mexico. Though the amount by which Mexico leads is down substantially compared to a decade ago. Illegal immigration in particular has fallen off sharply, as demonstrated by this time series of border apprehensions from Pew Research.

When US immigration is viewed by region, the area that really stands out is Asia, which now accounts for just as much US immigration as North + South America (Mexico included).

Immigration between the US and Mexico is particularly complex, since it involves both legal and illegal immigration as well as temporary laborers, deportations, and a large number of people living in immigration detention facilities. For that reason, America's true net migration with Mexico is uncertain, and may actually be much lower than what's shown here. If you believe Pew's estimates, net migration with Mexico is now actually negative: more people are migrating from the US to Mexico than vice versa.

Immigration perceptions

Wherever you stand politically on immigration, you have to admit, it's pretty strange how rarely basic stats like these enter the debate. For all the discussion in the US about border fences and immigration limits, the simple question of "how many immigrants are there?" hardly ever even comes up.

Public opinion about immigration was likely a deciding factor in Britain's decision to exit the EU. And it may very well determine who becomes the next US president. Yet the majority of Brits and the majority of Americans misestimate the size of their country's immigrant population by a multiple.

The data for this map comes from the UN Population Division's estimates for Total Migrant Stock - the number of global migrants, broken down by country of residence and country of origin. The numbers are not fully consistent. In some cases, they represent foreign citizens and in others they represent foreign born. See the dataset itself for the full set of footnotes.

To convert those figures into immigration estimates, I took the difference between the migrant stock in 2015 and that in 2010. Since some of that difference is due to mortality, not immigration, I adjusted the 2010 numbers down assuming an annual mortality rate of 0.8%, the global average.

The map was made in Javascript using D3, three.js, and MapboxGL.

View the map as a Youtube video or embed the interactive version using the HTML below.
My latest project, Elementus, aims to bring transparency to the cryptocurrency market. Check out our blog for some crypto-related data visualizations.

# data[].attributes.attachment_link.title
All the World's Immigration Visualized in 1 Map

# data[].attributes.attachment_link.description
Facebook Twitter Google+ LinkedIn63.9KsharesThis map shows the estimated net immigration (inflows minus outflows) by origin and destination country between 2010 and 2015. Blue circles = positive net migration (more inflows). Red circles = negative net migration (more outflows). Each yellow dot represents 1,000 people.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מנהיגים כלכליים מרחבי העולם קוראים לא לבקש ממדינות מתפתחות לשלם את חובותיהן עד שייגמר המשבר הכלכלי שיצר נגיף הקורונה - המשבר החמור ביותר מאז שנות ה-30. לדבריהם, יקפיאו את התשלומים בעצמם אם יקבלו את תמיכת ה-G20. הכלכלנית הראשית של קרן המטבע העולמית: "זהו משבר עולמי, אף מדינה לא חמקה ממנו"

סוכנויות הידיעות | N12

צילום: רויטרס

שרי אוצר ברחבי העולם, כמו גם מנהלי בנקים, מביעים תמיכה בוויתור על חובות למדינות עניות, כחלק ממאמץ משותף במשבר הכלכלי העולמי. המנהיגים הכלכליים של מדינות ה-G7 אמרו כי יקפיאו את תשלומי חובותיהן של המדינות העניות, אם כל מדינות ה-G20 יצטרפו אליהן למהלך.
לעדכונים נוספים ושליחת הסיפורים שלכם - היכנסו לעמוד הפייסבוק של החדשות
מטרת המהלך המוצע הינה לאפשר למדינות החלשות תקציב גדול יותר להתמודד עם איום הקורונה - הן רפואית, והן כלכלית. "היקף המשבר הזה יוצר אתגרים חסרי תקדים לכלכלה העולמית", נימקו ב-G7.

בכך הצטרפו המנהיגים לקריאת קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי להקפיא את התשלומים של הלוואות בין מדינות. קרן המטבע אך הצהירה שהמשבר הכלכלי צפוי להיות החמור ביותר מאז המשבר הגדול של שנות ה-30.

יותר מ-90 מדינות כבר פנו לקרן המטבע בבקשה לסיוע כלכלי כזה או אחר. מדינות מתפתחות רבות סובלות מעומס קשה על מערכת הבריאות לצד איבוד הכנסות מתיירות ומכירת סחורות. "זהו באמת משבר עולמי, אף מדינה לא חומקת ממנו", אמר הכלכלנית הראשית של הקרן.

# data[].attributes.attachment_link.title
N12 - מנהיגי ה-G7: להקפיא את חובות המדינות המתפתחות

# data[].attributes.attachment_link.description
סוכנויות הידיעות | N12 שרי אוצר ברחבי העולם, כמו גם מנהלי בנקים, מביעים תמיכה בוויתור על חובות למדינות עניות, כחלק ממאמץ משותף במשבר הכלכלי העולמי. המנהיגים הכלכליים של מדינות ה-G7 אמרו כי יקפיאו את תשלומי חובותיהן של המדינות העניות, אם כל מדינות ה-G20 יצטרפו אליהן למהלך.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
במצרים מאיימים לצאת למלחמה נגד אתיופיה כדי למנוע ממנה להקטין את כמויות המים שמגיעות למדינה דרך נהר הנילוס * הנשיא סיסי מזהיר בעמימות כי ישתמש "בכל האמצעים" נוכח הכישלונות בהשגת הסכם * בזמן שבמצרים התקשורת מדרבנת למתקפה צבאית, האתיופים מזכירים שבמלחמה האחרונה בין שתי המדינות - המצרים הם אלה שנחלו תבוסה

אהוד יערי | צילום: חדשות

בנייתו של "סכר הרנסאנס הגדול" עתידה להסתיים בשבועות הקרובים, כשברקע היחסים בין מצרים לאתיופיה מגיעים לנקודת רתיחה. הסכר מרוחק כ-1,700 קילומטרים מהבסיס המצרי הקרוב ביותר - מרחק דומה לזה של מתקני הגרעין האיראניים מישראל. המשימה של המצרים לא פשוטה, לאור העובדה שקשה לראות אותם מנסים לעצור בכוח את מילוי הימה שהסכר יוצר במורד הנילוס הכחול, בסמוך לגבול סודאן. יחד עם זאת, המצרים עלולים לחוש שנדחקו לפינה, עד כדי כך שכבר אין להם ברירה אלא לפעול.
לעדכונים נוספים ושליחת הסיפורים שלכם - היכנסו לעמוד הפייסבוק של החדשות
המזל בתוך כל הבלגאן הזה הוא שכעת מוביל את אתיופיה נשיא נבון ומתון: אביי אחמד (בן לאב מוסלמי, למרות שהוא בעצמו נוצרי). כך, שלמרות שעל פניו אביי דוחה בנחישות את הדרישות של המצרים - הסברה הרווחת היא שהוא ידאג להרגיע את הבהלה שאוחזת בהם.

הפרטים מאוד מסובכים, אבל הבעיה פשוטה: מהי כמות המים שתפסיד מצרים, שלא במקרה כונתה "מתנת הנילוס"? כיום מוקצבים למצרים 55 מיליארד מטרים מעוקבים שמגיעים מנהר הנילוס - המהווים כ-90 אחוזים מכמות המים של המדינה. במצרים קיים מחסור חמור במים, והחלומות הישנים על הזרמת מי נילוס לישראל נשמעים היום כבדיחה גרועה. כך, שאם האתיופים ימלאו את המאגר החדש במהירות המרבית, תאבד מצרים לא פחות מ-15 מיליארד מ"ק בשנה - אסון של ממש מבחינתם.

נשיא מצרים, סיסי | צילום: רויטרס

אתיופיה הציעה למלא את המאגר לאורך תקופה של שש שנים, וכך יקטן ההפסד של המצרים לכדי שמינית מכמות המים שהיא מקבלת מהנילוס היום. המצרים מצדם מתעקשים על כך שהתהליך יימשך זמן ארוך הרבה יותר - בין 16-20 שנים. הממשל באדיס-אבבה ממאן לדרישה המצרית נכון לשלב זה, והתיווך האמריקני נקלע למבוי סתום. המשמעות היא ששתי האומות, בנות כ-100 מיליוני תושבים כל אחת מהן, ניצבות כעת זו מול זו - מצח אל מצח.

בשביל האתיופים זהו המפעל הגדול ביותר בתולדותיהם, שיספק שפע של חשמל למדינה שחיה ברובה לאור עששיות. הפרוייקט צפוי להרחיב את שטחי החקלאות באתיופיה בהיקף עצום, וליד האגם המלאכותי יקומו לא רק חוות דגים - אלא גם אתרי תיירות גדולים.

במקביל לחיכוכים בין העמים, באתיופיה הולכים לבחירות בשנה הבאה ולנשיא אביי אין שום חשק להיראות כמי שמתקפל תחת הלחצים של סיסי. כל אתיופי מאמין (אגב, בצדק) שהמצרים זכו זה דורות רבים להנות מרוב מי הנהר - על חשבון כל הארצות שממוקמות במעלה הזרם. כל המדינות האפריקניות האלה תומכות באתיופים, ביניהן אפילו סודאן הערבית (אם כי באופן חלקי). נזכיר בשלב זה: 85 אחוזים - לא טיפה אחת פחות - מגיעים לנילוס מהרמה האתיופית הגבוהה.

ראש ממשלת אתיופיה, אביי אחמד | צילום: רויטרס

המצרים חשבו שאם יינתן להם בסיס אווירי בסודאן, לא רחוק מן הסכר, יהיה בידיהם קלף חזק והאיומים יקבלו משמעות. כידוע, לחיל האוויר המצרי יש עוצמה גדולה ועכשיו התעורר אצלם התיאבון גם למטוס ה"סוחוי-35" - המקבילה הרוסית של "החמקן" שלנו. אבל, למרות השאיפות במצרים, הסודאנים דוחים את הבקשות האלה כשהשיחות (בזום) עם ראשי השלטון החדש בחרטום מבהירות שלא ישנו את דעתם.

בין סודאן ומצרים קיימת מחלוקת ישנה על השליטה ב"משולש חלאיב", שנמצא על הגבול המשותף באזור שעשיר בזהב ובמרבצי מגנזיום. הסודאנים מזמן אינם רואים עצמם כגרורה של קאהיר, והחלו לחזר אחרי ישראל לטובת סיוע במודרניזציה של החקלאות במרחבים הפוריים שלרשותם. ככל הנראה, גם לא יהיה קושי מיוחד לקבל מהם אישור לטוס בשמיהם מדרום אמריקה לנתב"ג ובחזרה.

לאחרונה מנסים המצרים להקים בסיס אחר דווקא באריתריאה, שכנתה-יריבתה של אתיופיה. מדובר באי נורה, הגדול בקבוצת איי דחלאק שבים האדום. בהיעדר אישור רשמי, מדברים הדיווחים משם על בסיס שישוכנו בו עד 20 אלף אנשי צבא. החיילים הללו יהיו כפופים לבסיס הימי והאווירי עצום המימדים שחנכו המצרים בברניס, על שפת הים. במשך שני עשורים ויותר התרוצצו בעולם הערבי סיפורים שלישראל יש בסיס ימי ומודיעיני באיי דחלאק, זאת על פי היתר מהנשיא אסאייס (ישעיהו) אפוורקי - שבמשך שנים טופל בישראל בעקבות מחלת המלריה שממנה הוא סובל. המצרים, לכאורה, השיגו גם הם בסיס יבשתי באריתריאה ליד סאווה בעזרת הסעודים.

בכל זאת, פעולה צבאית איננה אופציה סבירה. צריך איפוא להתייחס בספקנות לכל התנועות המגונות שמבצעים שני הצדדים. סיסי איננו איווט ליברמן שמאיים להחריב סכרים, ואביי יודע מנגד שמוטב לו לא להרתיח את המצרים. שתי המדינות ימצאו כנראה דרך להידבר על נוסחה, שתשאיר למצרים זמן להיערך לפתיחתן של תחנות התפלה ומיחזור מים. לאתיופים אולי יהיה קצת פחות חשמל ולמצרים אבדן מים מצומצם יותר. כל זה בתנאי שלא יגיח "ברבור שחור" - אירוע לא צפוי - וישבש את השכל הישר.
מצאתם טעות?

# data[].attributes.attachment_link.title
N12 - מצרים ואתיופיה: משחק מלחמה?

# data[].attributes.attachment_link.description
במצרים מאיימים לצאת למלחמה נגד אתיופיה כדי למנוע ממנה להקטין את כמויות המים שמגיעות למדינה דרך נהר הנילוס * הנשיא סיסי מזהיר בעמימות כי ישתמש "בכל האמצעים" נוכח הכישלונות בהשגת הסכם * בזמן שבמצרים התקשורת מדרבנת למתקפה צבאית, האתיופים מזכירים שבמלחמה האחרונה בין שתי המדינות - המצרים הם אלה שנחלו תבוסה בנייתו של "סכר הרנסאנס הגדול" עתידה להסתיים בשבועות הקרובים, כשברקע היחסים בין מצרים לאתיופיה מגיעים לנקודת רתיחה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בשבועות הקרובים אמורה הוועדה לתכנון ובנייה של מחוז דרום לקיים דיון שיכריע את גורלו של אחד ממיזמי התשתית הגדולים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל וישפיע באופן דרמטי על אחד מאזורי הנוף והטבע החשובים שלה - תוואי הרכבת החדשה לאילת, בקטע המחבר את האזור שממזרח לדימונה אל הערבה. הוועדה תצטרך להכריע בין הצעה שמשאירה חלק גדול מהתוואי על פני הקרקע ועשויה להשפיע באופן משמעותי על הטבע, לבין הצעה אחרת, שבה תומכים הארגונים הירוקים, להעביר חלק גדול מפסי הרכבת במנהרות, ובכך לצמצם במידה ניכרת את ההשפעה על הסביבה.

בשנה האחרונה קיבלה הממשלה החלטה על הקמת מסילת רכבת שתחבר את באר שבע לאילת. מדובר על קו רכבת שמסלולו 262 קילומטרים ומתוכם 173 קילומטרים יהיו במסגרת מסילה חדשה שתשמש רכבות נוסעים ומשא. במסגרת ההחלטה קבעה הממשלה כי תכנון וביצוע הפרויקט יוטל על חברת נתיבי ישראל (מע"צ לשעבר) והליך האישור יעשה באמצעות הוועדה לתכנון ובנייה של מחוז דרום.

עלותו המשוערת של פרויקט הקו לאילת היא קרוב לשלושים מיליארד שקלים. הקמתו אמורה להסתיים עד סוף העשור, אם כי ההערכה היא שהצבת המסילה תימשך אל מעבר למועד זה. הקו החדש יאפשר לנוסעים להגיע מתל אביב לאילת בשעתיים וחמש דקות, ברכבת שמהירות הנסיעה שלה תהיה 250 קילומטרים לשעה.

כבר כשנודע על אישור הפרויקט הביעו הארגונים הסביבתיים חשש מהשפעתו. זאת, מאחר שמדובר בתוואי שחולש על אזורים נרחבים במדבר ובערבה שבהם נשמר נוף פתוח ועשיר בערכי טבע ייחודיים.

חברת נתיבי ישראל החלה לתכנן את הפרויקט באמצעות חברת ההנדסה הישראלית "דאל", המסתייעת גם באקולוגים. החברה גיבשה חלופות שונות לתוואי הרכבת וביצעה הערכה של ההשפעה הסביבתית שתהיה לכל חלופה.

בראשית החודש התכנסה ועדת התכנון והבנייה של מחוז דרום כדי לדון בהצעות השונות. נציג החברה להגנת הטבע בוועדה, שי טחנאי, טען שיש לבחון גם את חלופת האפס - של אי-הקמת הרכבת - ולבדוק עד כמה נחוצה השקעה כה גדולה. אולם הוועדה לא קיבלה את הצעתו.

בדיון התברר ש יש הסכמה רחבה לגבי תוואי הרכבת בקטע שמתחיל בבאר שבע ומגיע עד אזור מישור ימין ממזרח לדימונה. כמו כן הושגו הסכמות לגבי רוב הנושאים הקשורים בחלק הדרומי של התוואי, מאזור חצבה בערבה ועד אילת. בין השאר, נעשו שינויים בתוואי כדי למנוע פגיעה באזורים רגישים כמו חולות סמר.

סלע המחלוקת העיקרי היה ונותר הקטע המורכב ביותר מבחינה הנדסית וסביבתית - האזור שבין מישור ימין לחצבה. בקטע זה אמורה הרכבת לרדת ממרומי החלק ההררי של הנגב ולהגיע עד הערבה. היא גם אמורה לשרת את מפעלי הפוספטים בבקעת צין שכיום עוברת בה רכבת משא הנכנסת לבקעה ומובילה את הפוספטים אל המפעלים.

על פי החלופה המועדפת על חברת נתיבי ישראל תעבור רכבת הנוסעים במנהרה באורך של 8.5 קילומטרים מאזור מישור ימין לכיוון מזרח. לאחר היציאה ממנהרה זו היא תתחבר אל תוואי רכבת המשא שעובר כיום בעמק צין ויעבור שדרוג והרחבה. המסילות של שתי הרכבות יבנו בהמשך במקביל כשהן נעות מזרחה לכיוון כביש הערבה ומשם יורדות במקביל עד אילת. חלופה נוספת קובעת שהכניסה למנהרה והיציאה ממנה הן בנקודות מעט שונות, אבל בסך הכל מדובר בשתי חלופות דומות.

חלופה זו תגרום על פי המשרד להגנת הסביבה ורשות הטבע והגנים לפגיעה סביבתית נרחבת בהיקפה ולשינוי מוחלט של פני הנוף. "המסילה תעבור דרך שמורות טבע המהוות מסדרונות אקולוגיים חשובים ואזורי טיולים", ציין המשרד להגנת הסביבה במסמך עמדה שהכין בעניין. "בשל הטופוגרפיה בחלק מהשטחים הפתוחים, המסילה תעבור על גבי סוללות וגשרים שיגרמו נזק נופי וסביבתי גדול הן בזמן ההקמה והן בזמן תפעול הרכבת. היא תעבור באזור של מכתשים, שמורת טבע עין יהב, מישור ימין ועין עקרבים. היא תחצה ערוצי נחלים רבים ובהם נחל סייף".

לדברי סגן מנהל מחוז דרום ברשות הטבע והגנים גלעד גבאי, "מדובר בפגיעה קשה בנוף בראשיתי ויצירת מסדרון החוסם את המערכת האקולוגית. לכן החלטנו לערוך בדיקות משלנו ולהציע חלופה אחרת".

בהתייעצות עם מהנדסים גיבשה רשות הטבע והגנים חלופה שגם היא מתחילה ליד אזור מישור ימין אבל נעה דרומה יותר בתוך שתי מנהרות באורך כולל של כ-27 קילומטרים, שהמעבר בין מנהרה למנהרה הוא באמצעות גשר. על פי ההצעה, במסילה הזו יסעו גם רכבות הנוסעים וגם רכבות המשא ויהיו לה שלוחות קצרות אל תוך המפעלים בעמק צין.

"היתרון של החלופה שלנו הוא שהיא מקצרת בעשרות קילומטרים את תוואי הרכבת ומונעת נזק אקולוגי אדיר לאחד האזורים הכי חשובים לשמירת טבע", טוען גבאי. "היא גם מאפשרת לבטל את התוואי הקיים של רכבת המשא בתוך עמק צין".

עברו לתצוגת גלריה

רכבת משא סמוך לדימונה, בתוואי המסילה שכבר קיים צילום: אליהו הרשקוביץ

בחברת נתיבי ישראל מציינים שהמשמעות של הקמת החלופה שמציעים הגופים הירוקים היא תוספת עלות של קרוב לחמישה מיליארדי שקלים לפרויקט, בשל העבודות הנדרשות להקמת המנהרות. בנוסף טוענים בחברה שאיחוד בין רכבות המשא והנוסעים יגרום להקטנה משמעותית של קיבולת הרכבות מאחר ומבחינה תפעולית ובטיחותית לא ניתן להעביר במערכת המנהרות את שתי סוגי הרכבות בעת ובעונה אחת.

משמעות הדבר, לטענתם, היא פגיעה משמעותית ביתרונות שהיו אמורים להיות לפרויקט הרכבת. "חלופה זו המבטלת את הרכבת הקיימת בעמק צין גם תגרום לירידה ברמת השירות שנוכל לתת למפעלי התעשייה", ציין דובר חברת נתיבי ישראל. "אם נרצה לשפר את החיבור בין חלופה זו למפעלים נצטרך להקים מערכת של גשרים גדולים שיגרמו נזק סביבתי ונופי".

על פי חברת נתיבי ישראל, התכנון של החלופה שהיא מקדמת יוכל לצמצם באופן משמעותי את הפגיעה בסביבה ובנוף. "אחרי שהרכבת יוצאת מהמנהרה שאנחנו מציעים להקים, היא תעבור במקביל לנחל סייף ולא בתוכו, ורק תחצה אותו בנקודה אחת, טען דובר החברה. "זהו נחל שלו יש חשיבות מרכזית במערכת האקולוגית באזור".

עוד טוענת החברה כי במסגרת ההצעה שלה יעשה שימוש בגשרים ומעבירי מים (מעבר מתחת לרכבת המאפשר זרימת מים) שיאפשר שימור של רצף המערכת האקולוגית באזור וקיום של מערכת זרימת המים בנחלים. באשר לעובדה שהמסילה תהיה מגודרת לכל אורכה ובכך תחסום אזורים רבים לתנועת בעלי חיים או מטיילים, אומרים בחברה: "אנחנו בודקים אפשריות לסוגים שונים של גידור שיאפשר לפחות מעבר לבעלי חיים קטנים. כמו כן ניתן לתכנן את הגדרות כך שהם יתעלו בעלי חיים אל המוקדים שבהם יש מעבירי מים או גשרים".

ועדת התכנון והבנייה נדרשה על ידי מנהל התכנון במשרד הפנים לקבל עוד החודש הכרעה ביחס לחלופה המועדפת. אולם בישיבתה האחרונה החליטו חברי הוועדה לקבל את עמדת המשרד להגנת הסביבה, לפיה עדיין נדרשות בדיקות נוספות של החלופות ובכלל זה בדיקות של ההשפעה הסביבתית שתהיה לכל אחת מהן.

ברשות הטבע והגנים מנצלים את הזמן שנותר כדי לנסות ולשכנע שנקודת התורפה המרכזית של ההצעה שלהם - קריטריון העלות - אינה בעייתית כפי שמנסים להציגה המתחרים. "אנחנו טוענים שצריך לשקלל את הכל ולמשל לבחון את הנזק שיגרם לטבע ולתיירות אם לא יקבלו את החלופה שלנו", אומר גבאי. "מה שאנחנו מציעים מאפשר איחוד תשתיות, קיצור זמן נסיעה וחוסך עלויות תפעול ותחזוקה של קטע באורך עשרות קילומטרים. אם לוקחים כל זאת בחשבון בתוך פרויקט כה גדול, ההפרש בעלות להערכתנו הוא לא כה משמעותי".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משרד התחבורה

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
שמים פס על הנוף

# data[].attributes.attachment_link.title
בדרך לאילת, שמים פס על הנוף

# data[].attributes.attachment_link.description
בשבועות הקרובים אמורה הוועדה לתכנון ובנייה של מחוז דרום לקיים דיון שיכריע את גורלו של אחד ממיזמי התשתית הגדולים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל וישפיע באופן דרמטי על אחד מאזורי הנוף והטבע החשובים שלה - תוואי הרכבת החדשה לאילת, בקטע המחבר את האזור שממזרח לדימונה אל הערבה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
האמרה "מצרים היא מתנת הנילוס" מיוחסת להיסטוריון היווני הרודוטוס שחי במאה החמישית לפני הספירה, ואין פלא שהמצרים נחושים להגן על זכויותיהם בנהר העצום הזה המהווה עבורם עורק חיים מרכזי. בלעדיו, אין לה קיום.

הרודוטוס בן המאה החמישית לפני הספירה, הנחשב להיסטוריון החוקר הראשון שהיה בקיא בגיאופוליטיקה של מזרח הים התיכון, היה מוצא באירועי הנילוס של העשור האחרון כר נפלא לספר חדש. מצרים הנמצאת בחלקו האחרון של הנילוס, נאבקת באתיופיה המתכוונת להשאיר בשטחה כמות ענקית ממי הנילוס, כדי למלא את אגן ההיקוות של הסכר החדש שבנתה, שנקרא "הרנסנס הגדול של אתיופיה", ושאמור למלא את צורכי אספקת החשמל לה ולשכנותיה ולהפוך אותה למעצמה בתחום המים.

נתחיל מהסוף: לאחר איומים של שר החוץ המצרי, סאמח שוקרי, במכתב למועצת הביטחון בתחילת מאי, נכתב כי הטיית מי הנילוס הכחול למאגר הסכר תביא לפגיעה חמורה בביטחון האזור כולו. השבוע נקבע כי יחודשו הדיונים בין מצרים ואתיופיה, בהשתתפות סודן, בניסיון להגיע להסכם שיאפשר את הפעלת הסכר עם פגיעה מינימלית באספקת המים למצרים.

הסכם היסטורי מ-1929

הוויכוחים אודות השימוש במי הנילוס הם ארוכי שנים. כבר בהסכם ההיסטורי בין בריטניה לבין מצרים ב-1929, ניתנה לקהיר זכות וטו על כל מהלך שעשוי להתבצע לכל אורך אפיק הנהר ולהשפיע על מנת המים שהיא מקבלת. אותו מסמך אושרר מחדש ב-1959, לאחר כמה שינויים שנערכו בו.

המסמך החדש הקנה למצרים זכות על חלק הארי של מי הנהר - כמות של יותר מ-55 מיליארדי קוב מים, בעוד סודן, שכנתה מדרום, זכתה לכ-18 מיליארד קוב. בכך קיבלו שתי המדינות בעלות על לא פחות מ-87 אחוזים ממי הנילוס. אתיופיה, סודן והמדינות האחרות באגן הנילוס ובהן אוגנדה, טנזניה וקניה דרשו לאורך השנים לשנות את חלוקת המים.

מקור המים העיקרי של הנילוס הכחול הוא גשמי הקיץ היורדים בהרי אתיופיה וממלאים את ימת טאנה, המקור העיקרי של הנילוס הכחול.

ניסיון אתיופי להטיה של מי הנילוס הכחול ללא הסכמה מצרית בשנות ה-70 הביא לאיום של הנשיא דאז, אנואר סאדאת, לצאת למלחמה. "נמות בהמונינו במלחמה באתיופיה ולא בצמא במצרים", אמר אז סאדאת. ב-1999 נעשה ניסיון להסכם חדש בין כל מדינות אגן הנילוס אך הוא מעולם לא הושלם.

משבר מים מתמשך

מצרים נמצאת במשבר מים קשה ומתמשך בשל התלות המוחלטת שלה בנילוס - מקור המים הכמעט יחידי של המדינה. לעניין זה יש משמעות קריטית כלפי הספקת המים לתושבים. כך, בעוד שמצרים מצליחה לספק רק 66 מטר מעוקב מים לנפש מדי שנה, בישראל לדוגמה מספקים 100 מ"ק לכל תושב. בינתיים, אוכלוסיית מצרים מונה כיום מאה מיליון נפש והיא גדלה בקצב גובר והולך.

אתיופיה הודיעה על כוונותיה לבנות את הסכר ההידרואלקטרי עוד בעשור הראשון של המילניום, אך הבנייה בפועל החלה רק ב-2011, תוך ניצול מהומות האביב הערבי שגרמו לכאוס השלטוני במצרים.

עלות בניית הסכר מתקרבת לחמישה מיליארד דולרים ובדרך, כפי שקורה לא מעט במדינות אפריקה, הוחלפו החברות המבצעות בשל חשדות לשחיתות. כדי שניתן יהיה לקבל פרופורציות על גודל הפרויקט, האגם המלאכותי שבו אמורים להיאגר המים לפני המעבר בסכר ובטורבינות הענק שלו, גדול משטחה של העיר לונדון כולה, והוא אמור להכיל 74 מיליארד מטרים מעוכבים של מי הנילוס הכחול.

הסכר נבנה סמוך לגבול עם סודן וכדי לקבל את הסכמת שליטי סודן ואת תמיכת המדינות הסמוכות, הבטיחה אתיופיה כי תעביר אליהן חלק מהחשמל שייצר הסכר. בשיאו תפוקת החשמל אמורה להיות 6.45 ג'יגוואט, תפוקה חיונית במיוחד לאתיופיה שבה רק רבע מהאוכלוסייה מחובר לחשמל.

אתיופיה רוצה חשמל

היעד הוא כי ב-2025 כל אוכלוסיית אתיופיה המונה כ-110 מיליון נפש תחובר לאספקת חשמל סדירה. גם במדינות השכנות הרעב לאנרגיה גדול, והמיזם נחשב לגדול מסוגו באפריקה כולה. בניית הסכר והטורבינות כמעט הושלמה, ושר המים והאנרגיה האתיופי, סלשי בקלה, הודיע כי לאור קצב ההתקדמות, הכוונה היא להתחיל למלא את הסכר במהלך חודשי הקיץ הראשונים.

במכתבו בתחילת החודש למועצת הביטחון, הזהיר שר החוץ המצרי שוקרי, כי משמעות הסטת המים ללא בקרה והסכמות מסודרות מהווה פגיעה חמורה בעצם קיומה של מצרים וביכולתם של 100 מיליון אזרחיה, התלויים בנילוס, לשרוד.

האיום הביא להתערבות של נשיא מועצת הביטחון אורמאס ריינסלו מאסטוניה. לאחר סבב שיחות (בטלפון ובזום כמתחייב מהקורונה) הוא הודיע כי הצדדים הסכימו לשבת מחדש למשא ומתן על הסכם שיסדיר את הפעלת הסכר בהסכמה.

בשלב הראשון של השיחות אמורים להשתתף שלושת ראשי הממשלות, עבדאללה חמדוק מסודן, אביי אחמד מאתיופיה, ומוסטפה מדבולי ממצרים. הדרג הבכיר אמור להבטיח הסכמה בחסות האו"ם כאשר גם ארצות הברית בתמונה. וושינגטון הייתה זו שתיווכה בין הצדדים בשנה האחרונה, לאחר שמונה שנות מו"מ עקר בין הצדדים.

בחודש אוקטובר האחרון, זמן קצר לאחר שקיבל את פרס נובל לשלום בזכות סיום המלחמה עם אריתריאה, הודיע ראש ממשלת אתיופיה, אביי אחמד, כי "שום כוח לא ימנע מאתיופיה להשלים את בניית הסכר". אם זה בכל זאת יגיע לכך, אמר, "מיליונים יהיו נכונים לצאת למלחמה עם מצרים" והוסיף כי הוא ידאג "להשלים את בניית הסכר בכל מחיר".

סמל לאומי חשוב

האמירה הלוחמנית הזו של זוכה הנובל לשלום מוסברת בהיבטים פוליטיים-לאומיים. הנילוס הכחול הוא עבור אתיופיה סמל לאומי חשוב לא פחות מהנילוס הגדול למצרים. אביי, ניצב בפני בשנת בחירות, ובתקשורת המקומית גוברת הביקורת על העיכובים בהשלמת הסכר, המהווה עבור אתיופיה הבטחה כלכלית וחברתית עצומה.

מקצת מהכסף למימון הסכר הגיע באמצעות מכירת אגרות חוב לאזרחים הדורשים תמורה. כלכלת אתיופיה היא אחת הכלכלות הצומחות בקצב המהיר ביותר בעולם, והרעב של התעשייה הצומחת לאנרגיה גדל והולך. הסכר אמור להפוך את אתיופיה ליצואנית האנרגיה הגדולה באפריקה.

מנגד נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, בעברו איש צבא רב עוצמה, שומע סביבו טענות כי הוא מנהל מדיניות פייסנית מדי בנושא שהוא קריטי לביטחונה של מצרים. הוא אמנם אמר כי יש להשיג פתרון של שלום, אך בד בבד החל בגיוס תמיכה להתנגדות לצעדיה של אתיופיה בקרב המדינות שכנותיה. א-סיסי הורה למשרד החוץ שלו לאיים כי יהיה מוכן להתנגד גם בדרכים אחרות, אלימות יותר.

בינתיים, אתיופיה טוענת כי מצרים מטפחת קשרים צבאיים עם יריבותיה ואף שולחת נשק לממשלת דרום סודן. באדיס אבבה מאשימים את קהיר עוד בכך שהיא מעניקה חסות להפגנות נגד הממשלה ומעודדת את המורדים החמושים נגדה. קהיר כמובן מכחישה.

האמירה שהציתה עימות

האמירה של אביי הציתה מחדש את העימות, ובמאמץ אחרון להגיע להסכמות הועתקו הדיונים בין הצדדים בחודש נובמבר לוושינגטון, שם הבית הלבן שימש כמתווך. הנשיא דונלד טראמפ אמר אז, בין השאר, כי הוא (כמו אובמה בשעתו) צריך לקבל פרס נובל על תיווך.

מלבד הנשיא, השתתפו בשיחות צוותים משפטיים טכניים ודיפלומטיים וכן נציגי הבנק העולמי שאחראי למימון חלק מבניית הסכר. בחודש פברואר הודיע שר האוצר האמריקאי סטיב מנוצ'ין כי הושגו עקרונות להסכם. נציגי הצדדים הוזמנו לוושינגטון לחתום עליו, אלא שאתיופיה נעדרה במפתיע מסבב השיחות האחרון, שאמור היה להשלים סופית את ההסכם ולא הופיעה גם לטקס החתימה, שהפך עקב כך לפארסה.

מצרים והמתווכים חתמו, אך נציגי סודן הודיעו כי בהיעדרה של אתיופיה הם לא יכולים להצטרף לחתימה. הנימוק של אתיופיה היה ש"לא הסתיימו כל ההתייעצויות בנושא". אחר כך היא הודיעה כי היא דוחה את ההסכם שכן הוא מביא להפחתה של ממש ביכולת ייצור החשמל של הסכר.

הכישלון הזה הביא לאיום מפורש של מצרים אז, כי תשתמש בכל האמצעים העומדים לרשותה כדי להגן על האינטרסים של אזרחיה. משבר הקורונה עיכב גם את המחלוקת הזו אבל באפריל לנוכח הצהרות של אתיופיה, כי תחל כבר ביוני להסיט את המים אל המאגר, הגיבה מצרים בפניה למועצת הביטחון.

הפסגה המשולשת אמורה להתקיים בימים הקרובים בחסות האו"ם, ארצות הברית והבנק העולמי. פקיד מצרי בכיר אמר לעיתון "אל אהראם", כי "מצרים בחרה בשלב הזה למצות את הדרכים הדיפלומטיות, מתוך הבנה לצרכי כל המדינות. עם זאת על המדינות האחרות להבין כי היא לא תוותר על מקור המים והחיים שלה, ותעשה כול שביכולתה כדי למנוע פגיעה בכמות המים המגיעה לה".

באופן מפתיע מעט, לישראל על אף קשריה הטובים עם שתי המדינות אין כמעט קשר לעניין. ואולי מוטב שכך, על רקע ההאשמות העולות מדי פעם בעיתונות המצרית, כי ישראל מעודדת את אתיופיה "לגנוב את מי הנילוס שלנו", כפי שצעקה כותרת אחת בימי הנשיא הקודם. יחד עם זאת, הידע הישראלי בתחום השימוש המושכל במים בחקלאות כבר משמש בחוות חקלאיות גדולות במצרים ומביא לחיסכון רב. גם האפשרות להקמת מתקן התפלה גדול לחופי הים התיכון בסיוע טכנולוגיות ישראליות עלה, והוא אף מופיע כרעיון אפשרי בתכנית המאה של טראמפ.

# data[].attributes.attachment_link.title
ויכוח על מי הנילוס הכחול מצית אש ומלבה רוחות מלחמה בצפון אפריקה

# data[].attributes.attachment_link.description
התכנית של אתיופיה להקמת סכר ענק על נהר הנילוס הכחול מאיים על שלום האזור כולו ● מצרים הודיעה כי ביטחון האזור כולו בסכנה אם יימנעו ממנה המים שמובטחים לה על פי הסכמים בינלאומיים ● "מיליונים יהיו נכונים לצאת למלחמה עם מצרים", הגיב ראש ממשלת אתיופיה שקיבל נובל לשלום באחרונה

# data[].attributes.attachment_link.title
haaretz.co.il-טיפה בים המבצע להצלת ים המלח נפתח מאוחר מדי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
יותר מכל מדינה אחרת בעולם, שמה של צפון קוריאה נהפך לסמל לבידוד, עריצות ונחשלות. אף שהיא שוכנת באחד האזורים בעלי ההתפתחות הכלכלית המהירה ביותר בעולם בעשורים האחרונים - בין סין לדרום קוריאה - היא אחת המדינות העניות ביותר בעולם. מעבר לגבולה של צפון קוריאה שוכנת דרום קוריאה, שנהפכה בשנים שעברו מאז, ובמיוחד בשלושת העשורים האחרונים, לאחת הכלכלות העשירות, המתועשות, המתקדמות טכנולוגית והמשכילות באסיה ובעולם כולו.

בסוף השבוע האחרון נפגשו ראשי המדינות, 65 שנה לאחר סיום מלחמת קוריאה, שכונתה " המלחמה שאינה נגמרת". בתקופה זו היו שתי המדינות בהפסקת אש ללא הסכם שלום, עם תקריות אלימות, ניסיונות התנקשות ופיתוח נשק גרעיני בצפון. קים ג'ונג און, המנהיג העליון של צפון קוריאה, ומון ג'אי־אין, הנשיא הטרי של דרום קוריאה, הכריזו בעיירה פנמונג'ון על הסכמה להביא לסופה של המלחמה בין המדינות, ולפעול לפרק את חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני. קים, הבן והנכד של שני השליטים הקודמים של ארצו, הוא המנהיג הראשון של צפון קוריאה שחצה את גבול המדינות ודרך בדרום קוריאה.

עם חלוקתה של קוריאה בסיום מלחמת העולם השנייה לשתי מדינות - צפון תחת חסות ברית המועצות ודרום בראשות ממשלה פרו־מערבית - היו השתיים עניות מרודות. ביובל ויותר שחלפו מאז נהפכה דרום קוריאה למעצמה תעשייתית. כיום היא הכלכלה ה-11 בגודלה בעולם, עם אוכלוסייה משכילה, תשתיות טכנולוגיות מתקדמות והכנסה לנפש של כמעט 40 אלף דולר במונחי שווי כוח קנייה (ppp). לשם השוואה, בישראל ההכנסה לנפש במונחי ppp היא 36.3 אלף דולר.

במסד הנתונים של קרן המטבע הבינלאומית לא מופיעים נתונים של צפון קוריאה, אך CIA Factbook מעריך את התמ"ג לנפש ב-1,700 דולר לנפש במונחי ppp (נתוני 2015), ובכך היא הכלכלה הענייה ביותר בעולם מלבד 14 כלכלות אפריקאיות - בהן הרפובליקה המרכז אפריקאית, מלאווי, דרום סודן ואריתריאה. כלכלת צפון קוריאה תלויה רובה ככולה בסין, המנהלת קשרי סחר מוגבלים למדי עמה.

על הניוון הכלכלי הקשה של צפון קוריאה כבר נכתב רבות. מעמד קטן של אליטה פוליטית שולט בכל המשאבים במדינה, ומרביתם מוקדשים לחימוש צבאי. למרות האיפול הרב המוטל על המתרחש במדינה, ידוע כי רבים מ-25 מיליון תושביה הנתונים לדיכוי פוליטי וחברתי אלים ביותר, סובלים מחרפת רעב ונדרשים לעבודת כפייה.
הדמוקרטיה הובילה לשגשוג
הפערים העצומים בין קוריאה הצפונית לדרומית ממחישים היטב את הצלחתה של הדמוקרטיה במאה ה-20. "הטיעון של המערב בעד אימוץ הדמוקרטיה הוא טיעון של אימוץ השגשוג", אמר בשבוע שעבר ל-TheMarker ארץ' פאדינגטון, עמית בכיר ללימודי דמוקרטיה במכון המחקר פרידום האוס בניו יורק.

כמו במדינות הגוש הסובייטי לעומת שכנותיהן שממערב, השלטון הדמוקרטי והפתיחות של דרום קוריאה הובילו אותה לשגשוג מהיר. המקרה של צפון קוריאה הרבה יותר, והכישלון הכלכלי המוחץ שלה משקף רק חלקית את אימת המשטר הרצחני ששרר שם שנים רבות כל כך.

ואולם התהליך שהוביל ללחיצת היד ההיסטורית ביום שישי אינו תהליך של ניצחון הדמוקרטיה בלבד, אם בכלל. מעל הנכונות של שני המנהיגים להיפגש ולפעול לשלום ולפירוק מנשק מרחפת רוחה החדשה של ההגמוניה האמריקאית, בראשותו של הנשיא דונלד טראמפ. ארה"ב היא בעלת בריתה ונותנת החסות של דרום קוריאה באזור שבו מעצמה חדשה יחסית עולה - סין, ומעצמה ישנה בעלת שאיפות אימפריאליסטיות מחודשות - רוסיה. ארה"ב, במאמץ לקבוע טריז מול העלייה הכלכלית והגיאופוליטית של סין, פעלה עד הממשל האחרון לחזק את קשריה באסיה עם יפן, דרום קוריאה והודו.

עם בחירתו של טראמפ, שדוגל בבדלנות ביחסי החוץ, וניהל דיאלוג קנטרני וזועם עם מנהיג צפון קוריאה, בזמן שהאחרונה מנהלת ניסויים בטילים גרעיניים, האדמה תחת רגלי דרום קוריאה התחילה להרגיש בטוחה פחות. אחד מצעדיו הראשונים של טראמפ בשלטון היה להסיג את ארה"ב מהסכם TPP - הסכם סחר שכולל 11 מדינות לחופי האוקיינוס השקט. דרום קוריאה אינה חברה בהסכם, אבל התחילה לנהל השנה דיונים אם להצטרף להסכם הסחר המחודש, עם או בלי ארה"ב.

בינתיים ממתינה על קו המגרש גם רוסיה, שמריחה את הוואקום שמתחיל להיווצר במקום שבו שיחקה ארה"ב עד לפני זמן קצר.

לפי דיווח של סוכנות טאאס, "מוסקבה רואה באור חיובי את הכרזת פנמונג'ום", לדברי שר החוץ. "אנחנו מוכנים לקדם את הקמתו של שיתוף פעולה בין הרפובליקה של קוריאה לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, כולל שיתוף פעולה תלת צדדי במגזרי הרכבת, החשמל הגז ומגזרים אחרים".

# data[].attributes.attachment_link.title
6 גרפים שמראים את הפער הבלתי-נתפש בין כלכלת דרום קוריאה לצפון קוריאה

# data[].attributes.attachment_link.description
יותר מכל מדינה אחרת בעולם, שמה של צפון קוריאה נהפך לסמל לבידוד, עריצות ונחשלות. אף שהיא שוכנת באחד האזורים בעלי ההתפתחות הכלכלית המהירה ביותר בעולם בעשורים האחרונים - בין סין לדרום קוריאה - היא אחת המדינות העניות ביותר בעולם.

# data[].attributes.attachment_link.title
קריסה בילודה_ בחצי מהמדינות בעולם יולדים כל כך מעט שהאוכלוסייה מתכווצת - בעולם - TheMarker

# data[].attributes.headline
חלום בלהות ושמו גלובליזציה - מגזין TheMarker - TheMarker

# data[].attributes.subject
חלום בלהות ושמו גלובליזציה - מגזין TheMarker - TheMarker

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אין עיתוי טוב יותר לשיחה עם מומחה לגלובליזציה מאשר השבוע שבו נשיא המעצמה הכלכלית והמדינית הגדולה בעולם, ארצות הברית, מסרב לחתום על הודעה משותפת עם מי שהיו השותפות החשובות והידידותיות מאוד שלה מאז מלחמת העולם השנייה, חברות קבוצת שבע המדינות המתועשות (G7). השערורייה העצומה הזו הטרידה מאוד את כל מי שחרד לשלום הסדר הגיאופוליטי והכלכלי הקיים. באותו שבוע גם העלה דונלד טראמפ את הרף במלחמת הסחר שלו מול סין ומול בעלות בריתה של ארצות הברית - האיחוד האירופי, מקסיקו וקנדה. משקיעים, מומחים ופוליטיקאים מתונים הזדעזעו מהרטוריקה העוינת ומהאיומים ההדדיים שהחלו להישמע. כחודש לאחר מכן פתחה ארצות הברית במלחמת סחר של ממש, כשהטילה מכסים על סין. זו האחרונה לא נותרה חייבת, ונקטה צעדי גומלין.

כל זה לא מפתיע את איאן ברמר, פרשן למדיניות חוץ ומומחה לסיכונים פוליטיים גלובליים שספרו Us Vs. Them: The Failure of Globalism ("אנחנו נגד הם: כישלון הגלובליזציה") ראה אור השנה. ספרו של ברמר מצטרף לגל של ספרים על הגלובליזציה, נושא ששובה את לבם של רבים.

עבור רבים, "גלובליזציה" היא שם נרדף לסחר העולמי; אולם גלובליזציה היא הרבה יותר מזה. היא כוללת תרבות, שפה, שיתוף פעולה כלכלי, מערכת פיננסית וזרימת כספים, שיטור, מעבר של מרכז הכובד של הכוח בעולם, בריתות צבאיות וכמובן, סחר - הן במוצרים והן בשירותים. ה"גלובליזם" שבכותרת הספר הוא האמונה שהתלות ההדדית שיצרה את הגלובליזציה היא תופעה חיובית, אולם הגלובליזם עורר גם גלי התנגדות רבי עוצמה, שהיו בין הגורמים שהובילו את טראמפ אל הנשיאות.

הגלובליזציה במחצית השנייה של המאה ה־20 הולידה את אחד ממהלכי ההתעשרות והשיפור ברמת החיים הגדולים ביותר בהיסטוריה של האנושות. מיליארדי אנשים נחלצו מעוני בזכות היכולת לעבור גבולות, לסחור עם מדינות אחרות ולקבל השקעות מחוץ למדינתם. ואולם לגלובליזציה היו גם השלכות שליליות, שבהן מנפנפים פוליטיקאים פופוליסטיים כמו תומכי הברקזיט בבריטניה, ראש הממשלה האוטוריטרי של הונגריה וגם טראמפ: אובדן מקומות עבודה, טשטוש של תרבויות מקומיות, וערעור תחושות הלכידות החברתית והסולידריות במדינות שבהן האוכלוסייה היתה קודם לכן הומוגנית.

וכך, אף שבעשרות השנים האחרונות העולם התעשר ונפטר מרוב המלחמות, הרי שלקראת סופו של העשור השני של המילניום, רבים אינם סבורים שמצבם הולך ומשתפר. סקרים מראים שרק 6% מהאמריקאים חושבים שצפוי להם עתיד טוב יותר. אצל הגרמנים והבריטים נופלת האופטימיות ל־4% בלבד, והצרפתים כמעט מוותרים עליה - רק 3% מהם חושבים שהעולם נהפך למקום טוב יותר.
מה רע לנו
ברמר (48), נולד בשיכון עני בפאתי בוסטון. אמו התאלמנה כשהיה בן ארבע, והוא גדל בעוני. הוא היה תלמיד מצטיין, זכה במלגה ללימודים גבוהים, והשלים דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד. ב־1989 הקים את חברת המחקר והייעוץ הפוליטי יוראסיה גרופ, וכיום הוא מכהן כנשיא החברה.

בספרו הוא מתאר תמונת מצב עגומה של אזרחי העולם, במיוחד המערבי והמתועש: פחד הוא הרגש השולט. אנשים פוחדים לאבד את עבודתם; הם מפחדים לאבד את זהותם הלאומית; הם פוחדים מזרים; הם מפחדים כי יאבדו את ההגנות שסיפקה להם ממשלתם, ובסופו של דבר, הם מפחדים לאבד את ההזדמנויות שעושות את החיים לראויים.

ברמר מתאר עתיד שבו החברה מסוכסכת עם עצמה, וקיים מתח בין האליטות משגשגות לבין כל היתר. "זה דבר אחד לדאוג להעביר עושר לאזרחים, ודבר אחר להעניק להם את השירותים שהם מצפים להם", כותב ברמר על המעמד הבינוני.

אחת הבעיות הגדולות שמוזכרות בספרו של ברמר היא ההזדקנות, אולם גם למדינות עם אוכלוסייה צעירה גדולה נכונים אתגרים, לדבריו. האוטומציה שוללת את היתרון שמכונה "בליטה דמוגרפית" - המוני צעירים שייכנסו למעגל העבודה בשנים הבאות. היא גם תפגע במיוחד במדינת העניות. רובוטים, וטכנולוגיות כמו הדפסה תלת־ממדית, יבטלו את הצורך בעובדי ייצור בשכר נמוך שנמצאים במקום רחוק.

עברו לתצוגת גלריה

צילום: Dirk Eusterbrock / Eurasia Group

ברמר מקדיש בספרו פרק לכמה מדינות, מאינדונזיה ועד ברזיל, מטורקיה ועד מצרים. את נשיא טורקיה, רג'פ טייפ ארדואן, הוא מכנה "אלוף האנחנו־נגדם". כמנהיג שהשתמש בגישה זו כדי לשבור את מוקדי הכוח הריכוזיים בכלכלת טורקיה, הוא גם ניצל אותה כדי לנכס לעצמו את הכוח הזה ועוד יותר.

בעברו השני של העולם, מעצמה שבנתה את כוחה על הגלובליזציה, סין, פתחה בפרויקט חברתי שאפתני: מערכת דירוג אשראי חברתי לכל תושביה. "תארו לעצמכם גיליון ציונים שחושף אם אי פעם ביצעתם עבירה", כותב ברמר בספר. "אם נעצרתם. אם הייתם שתויים בציבור או החמצתם תשלום מזונות, אם אתם מבקרים את הוריכם הקשישים. אם פוטרתם מעבודה ומדוע פוטרתם. אם התנדבתם בקהילה או קיבלתם ציון לשבח מהממשלה. אם חתמתם על עצומה. אם ביקרתם באתרי אינטרנט מפוקפקים".

מערכת הדירוג הזו אמורה לאפשר לאזרחים הטובים לקבל קידום או העלאת שכר בעבודה, לשכור דירה טובה יותר, לרשום את ילדיהם לבתי ספר מבוקשים יותר, וכך הלאה. זהו יישום של כלים של העידן הדיגיטלי לצורך שליטה באזרחים. המערכת נמצאת בשלבים ניסיוניים באזורים מסוימים בסין, אולם תיהפך לארצית ב־2020. האם זה פרויקט מפלצתי וחודרני, או משהו שיסייע למשטר לשמר לכידות חברתית בעידן של ניכור ובדלנות? ברמר טוען בספר שלשימוש במערכת כזו עשויות להיות השלכות חיוביות: "היא יכולה לאפשר לממשלות לדעת טוב יותר מה העם רוצה, ולשאת באחריות למימוש הרצון. גם האזרחים מעוניינים במערכת כזו, כי הם רוצים שהממשלה תיתן להם גישה לדברים הטובים בחיים. ואולם, היא גם יכולה לשמש כדי להעניש אנשים שמרמים את חבריהם, מסעדות שמגישות מזון מזוהם, וחברות שמייצרות מוצרים מזהמים או מסוכנים", כותב ברמר. "לעולם לא יהיה זה נושא של שחור ולבן".

נושא נוסף שברמר מתייחס אליו הוא כתיבה מחדש של החוזה החברתי ואספקת הצרכים של החברה בדרכים חדשות. אי שוויון יהיה המטרה העיקרית של שינויים אלה, לדעתו של ברמר. "תמיד יהיו עשירים ועניים, אבל ההיסטוריה הראתה שוב ושוב כי כשהפער ביניהם רחב מדי, וכשיש מעט מדי אנשים באמצע, מגיעות צרות", הוא כותב. הפתרונות שהוא מציע טמונים, לא במפתיע, בחינוך ומיסוי. "צריך לחשוב מחדש על ההנחות בנוגע למטרה ולתוכן של חינוך - ואיך הוא ניתן: מהגיל הרך ועד הכשרה מחדש של עובדים מבוגרים, שבירת התבנית של ישיבה בכיתת בית ספר ותרופות אחרות שמומחי מדיניות מדברים עליהן זה מכבר, אבל לא יושמו בהצלחה". כמו כן הוא מציע שינויים יסודיים בדרך שבה ממשלות גובות מסים, כמו למשל הטלת מס על אוטומציה, כדי לממן את גיוסם של יותר עובדים, ולשלם משכורות גבוהות יותר למורים ולמטפלים בקשישים.
אתה פותח את ספרך בתיאור של פלסטינים שזורקים אבנים. מדוע בחרת בהם? האם הגלובליזציה היא גורם חשוב במצוקתם?
"החלטתי לפתוח את הספר כך מאחר שברור שהם מרגישים, זה מכבר, שהמערכת מוטה נגדם. זו אותה שפה שתשמעי מפופוליסטים בכל העולם כיום. בחרתי בהם גם מסיבה נוספת. טראמפ אוהב לומר שחומות עובדות, והוא צודק: ישראל היא דוגמה לכך. לכן הפלסטינים הם דוגמה טובה המאפשרת להבין לאן אי השוויון הגדל של הגלובליזציה יכול להוביל אם המערב יתעלם ממנו. וזה מסוכן בדיוק מאחר שזו שיטה שניתן לשמר אותה".
בספר אתה טוען שהמדינות המפותחות יסתגלו טוב יותר לתגובת הנגד לגלובליזציה. מדוע?
"בסופו של זה יקרה, אבל לא בקרוב. מאחר שזה לא מהווה משבר חמור עבורן. המערב איננו תוניסיה - הוא עשיר בהרבה, ועמיד הרבה יותר בפני רבות מהמגמות שאני מזהה בספר. המוסדות הפוליטיים גם עמידים יותר בפני שינוי. זו הסיבה שאנחנו רואים שהמאמצים להתמודד עם חסרונות הגלובליזציה ולהסתגל למציאות של העולם המודרני נעשים בצורה של ניסויים קטנים מצד שחקנים מקומיים ושל המגזר הפרטי. זה כנראה יימשך בעתיד הנראה לעין".
עד כמה הבעיות שמיוחסות לגלובליזציה נעוצות בריכוזיות הכוח והכסף, ובהשפעה הגוברת של העולם התאגידי על מדיניות?
"במידה רבה. בעולם אידיאלי, ממשלות לא אמורות להיות שבויות בידי אינטרסים צרים. הן צריכות להיות מתווכות חסרות פניות שעובדות כדי לשרת את האינטרס של הציבור. כשזה לא קורה - כפי שרואים זאת רוב האנשים שהגלובליזציה נישלה - זה חותר תחת התמיכה בלגיטימיות של המערכת כולה".
אם כך, חיסול הסחר החופשי, כפי שמציע טראמפ, לא יפתור את הבעיות שיוצרות את תגובת הנגד. האם טראמפ ופופוליסטים אחרים רק יחמירו את הבעיה?

עברו לתצוגת גלריה

פועלות ייצור במתפרה בניו ג'רזי צילום: בלומברג

"ברור שכן. אבל ההשפעה המלאה של מעשיהם לא תהיה ניכרת לעין, בגלל שהכלכלה במצב כל כך טוב עכשיו. אבל הצריכה המסיבית המתודלקת בחובות תיצור בעיות משלה. נוסיף לזה את חוסר היעילות של מכסים ועוד קרבות סחר בעתיד, ונראה שהמצב יחמיר".
בספרך, מארק צוקרברג והמניפסט החברתי שלו, על תפקידה של פייסבוק - מוצגים באור חיובי. אבל האם הרשתות החברתיות והמעצמות הדיגיטליות לא שיחקו תפקיד של זרז בעליית הפופוליזם?
"צוקרברג מוצג בספר באופן חיובי כמי שהניע את אחד הניסויים הרבים שמתמודדים עם הבעיה של כישלון החוזה החברתי בעתיד. אבל המונופולים הטכנולוגיים במערב מתדלקים את האתגר הפופוליסטי. הם אלה שמדירים יותר ויותר עובדים באמצעות פריצות דרך של אוטומציה, ורדיפה מתמדת אחר יעילות דרך טכנולוגיה. הם אלה שמטפחים את השבטיות דרך אמצעי ההפצה של המידע, והמודלים הממומנים בפרסום שלהם".
אתה כותב שלדמוקרטיה יש יתרון בכך שהיא מאפשרת מחאה וביטוי של תסכולים של הציבור. אולם הדמוקרטיה נתונה תחת התקפה גדולה זה כעשור. האם היא יכולה להציע כלים חדשים להתמודדות עם פופוליזם, עם הליקויים במערכת הגלובלית הקיימת ועם הנזק שנגרם למי שאינו שייך לאליטה?
"ביוון וספרד קמו מפלגות חדשות בתוך המערכת הדמוקרטית - לא כל הפופוליזם חותר תחת הדמוקרטיה. זה נכון שפופוליזם מניב בטווח הקצר תוצאות עבור יחידים ותנועות פוליטיות חדשות".

עברו לתצוגת גלריה

אנגלה מרקל צילום: FABRIZIO BENSCH/רויטרס

טראמפ תוקף שוב ושוב את עמודי התווך של הדמוקרטיה האמריקאית. האם יש לך אמון ביכולתה לשרוד?
"מול טראמפ, כן. הוא לא יקבל יותר משמונה שנים בתפקיד, והמוסדות של ארצות הברית חזקים הרבה יותר מאדם אחד. אבל לא ברור כרגע שהדמוקרטיה תשרוד באופן גלובלי, וטראמפ בוודאי עוזר להטות את האיזון הגלובלי נגדה".
האם יש סכנה אמיתית של אובדן החירויות - המקומיות והבינלאומיות - שנבנו מאז מלחמת העולם השנייה?
"כן, זה סיכון אמיתי. בלי מדינה שמוכנה או יכולה להוביל תגובה גלובלית לבעיות הגלובליות, תופעה שאני מכנה G-Zero (עולם שבו יש ואקום של עוצמה בפוליטיקה הבינלאומית כתוצאה מירידת ההשפעה המערבית). יהיה מרוץ לתחתית בנושאי זכויות אדם, סחר חופשי, חופש הדיבור. ככל שסין תתחזק ותעלה, וככל שהמערב יתפצל, כך יגדל הסיכון".
האם האיחוד האירופי היה שאפתני מדי, וההאצה של איחוד האירופי (גוש היורו, הוספת חברות לאיחוד) החישה את תגובת הנגד לגלובליזציה?
"האיחוד היה שאפתני מדי, או שהיה שאפתני במידה אבל יושם על ידי יותר מדי מדינות. זה היה כמו המעבר מ־G7 או G8 ל־G20 - שערער את הפרויקט כולו. צריך להבטיח שהחברים יכולים לעבוד ביחד בתחומים הרלוונטיים, או לצמצם את המועדון ולכלול בו רק מדינות בעלות מטרות משותפות".
בספר אתה מציג סקרים שמראים כי רק שיעור זעום מהאמריקאים, הגרמנים והבריטים חושבים שהעולם נהפך למקום טוב יותר, אבל במציאות המדדים האובייקטיביים משתפרים - פחות אלימות ומלחמות, יותר בריאות, כסף וזכויות אזרח. איך אתה מסביר את הפערים האלה?
"הכלכלות של העולם משתפרות. פחות אנשים חיים בעוני קיצוני; בשנים 2000־2016, תוחלת החיים העולמית עלתה ביותר מחמש שנים, לפי ארגון הבריאות העולמי. אולם השיפורים האלה ניכרים יותר מחוץ למערב. בה בעת, העולם ניצב מול מיתון גיאופוליטי והמערב חש יותר מפולג פוליטית מאי פעם. כל זה קורה בזמן שהכלכלה הגלובלית משגשגת. מה יקרה כשהעולם יחווה את המיתון הכלכלי הבלתי נמנע שיגיע? זו הסיבה לדאגה".
הנימה הכללית בספרך היא פסימית. האם אתה יכול להצביע על שביב תקווה?
"בוודאי. נראה כאילו הפוליטיקה נמצאת באותו מקום שבו היה שינוי האקלים לפני 40 שנה. אנשים ידעו שזו בעיה שממשלות לא מתמודדות עמה באופן אפקטיבי, אז הם לקחו את הדברים לידיים - אנרגיה סולארית התרוממה, וכך גם אנרגיית רוח וטכנולוגיות נקיות אחרות, בזכות השקעה בחלופות. הסכנות שמציב בפנינו השינוי האקלימי לא נפתרו עדיין, אבל אנחנו נעים בכיוון הנכון, ומאחר שאנשים התחילו להשקיע בגישות שונות, יש תקווה לפריצת דרך של ממש. גישה חדשה לפוליטיקה ולחוזה החברתי יכולה ללכת בנתיב דומה".
הכותבת היא העורכת המקצועית של הספר "המרד נגד הגלובליזציה" של נדב איל

# data[].attributes.attachment_link.title
חלום בלהות ושמו גלובליזציה

# data[].attributes.attachment_link.description
אין עיתוי טוב יותר לשיחה עם מומחה לגלובליזציה מאשר השבוע שבו נשיא המעצמה הכלכלית והמדינית הגדולה בעולם, ארצות הברית, מסרב לחתום על הודעה משותפת עם מי שהיו השותפות החשובות והידידותיות מאוד שלה מאז מלחמת העולם השנייה, חברות קבוצת שבע המדינות המתועשות (G7). השערורייה העצומה הזו הטרידה מאוד את כל מי שחרד לשלום הסדר הגיאופוליטי והכלכלי הקיים.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הנסועה (קילומטרז') של כלי הרכב המנועיים בישראל צמחה ב-2017 ב-4.2% - ל-59.6 מיליארד ק"מ. קצב הגידול של הנסועה ממשיך להיות גבוה משמעותית מקצב סלילת הכבישים, ולכן הצפיפות בכבישים מחמירה. לפי נתונים שפירסמה אתמול הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס), אורך הכבישים בישראל צמח רק בכ-1% ב-2017, ושטח הכבישים בכ-2%.

הגידול בנסועה צמח בקצב נמוך מעט מזה שנרשם בשנתיים הקודמות (4.4%-4.6% בכל שנה). הנסועה הממוצעת לכלי רכב אף הצטמקה - היא ירדה ב-0.7% ב-2017, והשלימה בכך ירידה של 13.5% מאז שנת 2000. הירידה נובעת בין השאר מהעלייה במספר כלי הרכב הממוצע למשק בית. עם זאת, הירידה הקלה בנסועה הממוצעת לכלי רכב ב-2017 היתה רחוקה מלהספיק כדי להביא לירידה בנסועה הכוללת, היות שמספר כלי הרכב המנועיים הפעילים גדל ב-4.9%.

מבין כלי רכב הפרטיים שעלו על הכביש בשלוש השנים האחרונות, אלה שנמצאים בבעלות של חברות ליסינג גמאו 30.2 אלף ק"מ בממוצע ב-2017, לעומת 16.9 אלף ק"מ בלבד למכוניות בבעלות פרטית. משאיות נסעו בממוצע 27.1 אלף ק"מ; אוטובוסים -57.1 אלף ק"מ; ומוניות - 73.3 אלף ק"מ.

הנסועה הממוצעת של מכוניות יורדת ככל שהן מתיישנות. מכוניות פרטיות עד גיל שנתיים נסעו בממוצע 21.4 אלף ק"מ ב-2017, לעומת 16.9 אלף ק"מ למכוניות בנות שלוש עד שש שנים. מכוניות שגילן עולה על 30 שנה גמאו רק כ-4,300 ק"מ בממוצע בשנה שעברה. נתוני הנסועה נאספים באמצעות השוואת נתונים ממדי המרחק של כלי רכב בעת מבחני רישוי (טסטים).

# data[].attributes.attachment_link.title
הצפיפות בכבישים החמירה גם ב-2017: כלי הרכב בישראל גמאו 60 מיליארד ק"מ

# data[].attributes.attachment_link.description
הנסועה (קילומטרז') של כלי הרכב המנועיים בישראל צמחה ב-2017 ב-4.2% - ל-59.6 מיליארד ק"מ. קצב הגידול של הנסועה ממשיך להיות גבוה משמעותית מקצב סלילת הכבישים, ולכן הצפיפות בכבישים מחמירה. לפי נתונים שפירסמה אתמול הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס), אורך הכבישים בישראל צמח רק בכ-1% ב-2017, ושטח הכבישים בכ-2%.

# data[].attributes.attachment_link.title
ישראל 2048 | למדינה צפופה במזרח התיכון דרושים אמצעי מניעה - גלובס

# data[].attributes.attachment_link.description
אוכלוסיית ישראל צפויה להכפיל את עצמה עד 2048 ● האם אפשר להאט את קצב הילודה תוך 30 שנה - ואיך משתלבים בתמונה איים מלאכותיים וחיים מתחת לקרקע? ● ישראל 2048, פרויקט מיוחד

# data[].attributes.headline
תנאי העבודה במפעל הסיני שמייצר עבור אפל את המכשירים

# data[].attributes.subject
תנאי העבודה במפעל הסיני שמייצר עבור אפל את המכשירים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
להרכיב אייפון זו לא עבודה שמתאימה לכל אחד. אחרי הכל, מי שעוסק בה עומד להתעסק ברכיבי המכשיר הפופולרי ביותר בעולם, שנחשב בעיני רבים ללא פחות ממקודש. לכן, דואגים במפעלי הייצור של המכשיר בסין להצטייד בעובדים ברמה הגבוהה ביותר שאפשר להשיג ולדאוג למתוח את הכישורים שלהם עד קצה היכולת.

אתמול (ג'),לצד השמועות סביב האייפון הבא שהתגלו בטעות, סוקר באתרים בעולם דוח חדש של ארגון זכויות האדם הסיני China Labor Watch, שחשף כי לא רק שהקבלניות של אפל לא שיפרו את תנאי ההעסקה שלהן בעקבות דוחות קודמים, אלא במידה מסוימת אף החמירו אותם.

הפעם המפעל שעמד במרכז השערורייה הוא פגטרון שבבעלות יצרנית האלקטרוניקה הטייוואנית אסוס. בין התנאים להעסקה בחברה נמצאו הסעיפים הבאים:

1. אסור לעובדים להיות בעלי קעקועים על גופם. מדי פעם נדרשים עובדים לפשוט את חולצותיהם באמצע המפעל לבדיקה.

2. אסור לעובדים לשאת על גופם סימני כוויות מסיגריות.

3. אסור לעובדים להסתובב עם תסרוקות או עיצובי שיער "בלתי רגילים".

4. כל הליכה לשירותים כרוכה באישור "מוביל צוות".

5. אסור לעובדים ללכת לשירותים יותר מפעם ביום במהלך העבודה.

6. העובדים חייבים לעבוד שעות נוספות באופן קבוע.

7. מי שלא רוצה לעבוד שעות נוספות צריך להודיע לבוס שלו, שבדרך כלל יכריח אותו לעבוד אותן בכל מקרה.

8. העובדים מחויבים לחתום בכל שבוע על דוח שעות נוספות לפיו הם עבדו פחות שעות מכפי שהיה בפועל, במטרה להונות את ארגוני אכיפת חוקי העבודה.

9. אסור לעובדים לצאת לחופשות.

10. עובד שרוצה לדווח על מחלה חייב להגיע למפעל רק כדי למסור את אישור הרופא.

11. על העובדים להיות גבוהים מ-1.5 מטר.

12. על העובדים להיות מתחת לגיל 35.

13. אסור להעסיק את בני הלאומים הבאים: הואי, טיבטים ואויגוריים.

14. אסור להעסיק נשים הרות שאינן נשואות או שלא קיבלו אישור ממנהלת תכנון הילודה הסינית.

15. על נשים הרות העומדות בכל הדרישות הממשלתיות לעבוד 286 שעות בחודש, כמו כל שאר העובדות. החוק מתיר להן כ-174 שעות.

16. על העובדים לעמוד בבחינת נקיון מגוריהם.

17. אסור להזיז את הרהיטים במגורים.

18. אסור לעובד להיכנס לבניין מגורים אחר מלבד זה בו הוא מתגורר.

19. אסור לבצע פעולות מכירה מכל סוג בשטח המגורים.

20. אסור לבצע פעולות שאינן קשורות לעבודה בשעות העבודה.

21. אסור לפגוש אורחים בשעות העבודה.

22. אסור לעזוב את עמדת העבודה לפני הגעת עובדי המשמרת הבאה.

23. אסור לשאול או לגלות לעובדים אחרים פרטים אודות המשכורת.

24. עובד שהתפטר לאחר פחות משלושה חודשי עבודה לא יקבל משכורת.

דולר וחצי לשעה

אחרי העמידה בכל הדרישות הללו, מרוויחים עובדי מפעלי פגטרון משכורת בסיסית של כ-263 דולר לחודש, שהם דולר וחצי לשעת עבודה רגילה ובין שניים ורבע לארבעה וחצי דולר לשעות נוספות. כמו כן, אחרי שלושה חודשי עבודה מקבלים "בונוס" בסך של כ-23 דולר, ולאחר חצי שנה ושנה בעבודה בונוסים בסך כ-30 דולר בכל פעם.

עובדים המוגדרים כמנהלים מקבלים תוספת של כמעט 10 דולר בכל חודש, ועובדים המוכתרים ע"י הבוסים שלהם כמצטיינים מקבלים באותו חודש בונוס בגובה 8, 16 או 32 דולר. בין המשמרות בנות 12 השעות מתגוררים רוב העובדים במגורים צפופים, עם כ-10 אנשים בחדר, כאשר מספר המקלחות לא מספיק ומאלץ את העובדים להמתין בתורים ארוכים, מה גם שהמקלחות לא מצוידות במים חמים.

בתגובה לדוח החמור שחררה אפל תגובה לפיה היא "מחויבת לספק תנאי עבודה בטוחים והוגנים לכל עובדי שרשרת האספקה". לטענתה, היא אף מובילה את התעשייה במודעות לנושא זכויות העובדים, עם בדיקות תקופתיות במפעלים, דיווח שקוף ותוכניות חינוכיות להעלאת מודעות שוק העבודה הסיני לנושא.

עוד תמונות שנחשפו בדוח:

# data[].attributes.attachment_link.title
תנאי העבודה במפעל הסיני שמייצר עבור אפל את המכשירים

# data[].attributes.attachment_link.description
להרכיב אייפון זו לא עבודה שמתאימה לכל אחד. אחרי הכל, מי שעוסק בה עומד להתעסק ברכיבי המכשיר הפופולרי ביותר בעולם, שנחשב בעיני רבים ללא פחות ממקודש. לכן, דואגים במפעלי הייצור של המכשיר בסין להצטייד בעובדים ברמה הגבוהה ביותר שאפשר להשיג ולדאוג למתוח את הכישורים שלהם עד קצה היכולת.

# data[].attributes.headline
שפות נכחדות: המילה האחרונה - מסע אחר

# data[].attributes.subject
שפות נכחדות: המילה האחרונה - מסע אחר

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ב־20 בספטמבר 2004, הלכה לעולמה במחוז ז'יאנגיונג (Jiangyong) שבחבל הונאן (Hunan) בסין אישה ששמה יאנג הואני. הואני מתה בשיבה טובה מאוד, בגיל 98, ועימה הסתלקה כנראה מן העולם גם הנוּּשוּ, שפה סודית שדוברה בפי נשים בלבד במרכז סין ובדרומה במאות השנים האחרונות.

מאז שנות התשעים של המאה הקודמת היתה הואני - שלא ידעה לקרוא ולכתוב מנדרינית - העדות החיה היחידה לשפה הסודית הזאת, שבאמצעותה ביטאו הנשים את מאווייהן הכמוסים ביותר. עם מותה היה נדמה כי לא נותרה כל עדות לנושו, מכיוון שעל פי המסורת הסינית המתים נקברים עם כתבי היד שלהם, אך נתמזל המזל ובשנת 2004 הצליחו כמה חוקרים מאוניברסיטת קינגואה (Qinghua) להשיג כמה מכתבים ושירים פרי עטה של הואני. החוקרים מקווים לשחזר בעזרתם את השפה הסודית בת 400 השנים.

אין זה טקס הקבורה היחיד שבו נטמנה עם הנפטר גם לשונו. בשנת 1777 הלכה לעולמה בחצי האי קורנוול (Cornwall) שבדרום־מערב בריטניה האישה שוכנת המערות והביבים

קלש היא אחת השפות הקטנות המדוברות באזור צ'יטרל בקצה הצפון-מערבי של פקיסטן. היא נמצאת בסכנת הכחדה מכיוון שדובריה הם בני דת הקלש, אולם ברגע שהם ממירים את דתם לאיסלאם הם מפסיקים לדבר בה ומתחילים לשוחח בשפה הקרויה קוואר.
צילום: רויטרס

דוֹלִי פֶּנְטְרִית. מסופר עליה שמילותיה האחרונות היו Me ne vidn cewsel Sawznek - אני לא מדברת אנגלית. חוקרים אמנם סבורים כי דולי דווקא כן ידעה מילים מעטות באנגלית, אולם לשונה היתה הקורנית, שפה קלטית עתיקה הקרובה לברטונית, לוולשית ולאירית.

הקורנית היתה שפתו של חצי האי קורנוול לאחר שנכבש כולו בשנת 930 לערך על ידי מלך הסקסונים אָתֶלְסְטַן. היא שגשגה בימי הביניים, ובמאה ה־13 דיברו אותה כמעט ארבעים אלף בני אדם, אך במאות ה־16 וה־17 הלכה השפה ודעכה, וסבורים כי האדם האחרון שדיבר אותה כשפתו היחידה מת בשנת 1676. בשנים האחרונות מנסים להחיותה, וכיום מעריכים את יודעיה בכ־3,000, אולם איש מהם איננו דובר קורנית כשפת אם. בקצה השני של העולם, בעיר קווינסלנד (Queensland) שבאוסטרליה, הלך לעולמו ב־1972 ארתור בנט, אחרון דובריה של השפה מְבָּבָּרָם. בנט דיבר את השפה אך בקושי וידע רק מילים מעטות. בעשרים השנים האחרונות לחייו הוא לא דיבר ולו מילה אחת במבברם.

גורל דומה מצפה לגברת מרי סמית, בת 83, תושבת אנקורג' (Anchorage) שבאלסקה. סמית היא אחרונת דוברי האייק (Eyak), אחת משפותיה העתיקות של אלסקה, והיא אומרת כי קשה לה עם העובדה שהיא אחרונת דוברי השפה.

היעלמות שפה מן העולם אינה עניין נדיר, ומומחים סבורים שבכל שנה מתות כ־25 שפות. תשעים אחוזים מהשפות בעולם אינן זוכות כלל לייצוג באינטרנט

מכנה את התופעה "טבח".

השפות המאוימות ביותר נמצאות באזורים של העולם השלישי: יותר ממחצית מ־600 הלשונות של אינדונזיה ויותר ממחצית מ־860 לשונותיה של פפואה ניו־גיני עומדות להיכחד, ומאתיים מהלשונות באפריקה כבר מדוברות בפי פחות מ־500 דוברים. אף כי שפות רבות באפריקה ובהודו שרדו את הכיבוש הקולוניאלי, הן לא יוכלו לכיבוש התקשורתי של האנגלית. גם במדינות שהיו בעבר מעבר למסך הברזל, למשל בברית המועצות לשעבר ובסין, לשונות הולכות ונעלמות, ואפילו באזורים המפותחים של העולם יש שפות בסכנה. באירופה, למשל, מתוך 123 שפות שנבדקו, תשע גוססות, 26 קרובות לחיסול ו־38 בסכנה מיידית, כלומר במצב סופני.

שפות נעלמו לכל אורך ההיסטוריה, אם כי בקצב אטי מבימינו. חוקרים מעריכים שב־5,000 שנות ציביליזציה נכחדו כשלושים אלף לשונות, ואת רובן הגדול כלל איננו מכירים. מות שפות הוא תוצאה בלתי נמנעת של שליטת שפות חזקות. שפה מצויה בסכנה כאשר דובריה מפסיקים לתפקד בה; היא מאבדת את תפקודיה התקשורתיים והחברתיים, אינה נדרשת בניהול חיי היומיום ואינה כדאית במישור הכלכלי. להיעלמותן של שפות יש סיבות רבות ומגוונות, והן כרוכות זו בזו.

כיבוש צבאי
תוצאות כיבוש כזה יכולות לגרום להכחדת שפה. טבח עם, למשל, יגרום להפסקת השימוש בשפה שהיתה קודם שפת אם. זה מה שקרה בצפון אמריקה, שבה נותרו ב־1960 רק כ־215 שפות מתוך קרוב ל־700 שנמנו אחרי גילוי אמריקה. זה גם מה שקרה בברזיל ובאוסטרליה, בברית המועצות ובסין. אבל כיבוש הוא לא תמיד ערובה לניצחונה של שפת הכובשים. כאשר הרומאים כבשו את יוון, למשל, לא הם היו אלה שכפו את שפתם על היוונים, אלא להפך - העבדים היוונים לימדו את החיילים הרומאים יוונית. זאת בגלל עוצמתה של הלשון היוונית. לעומת זאת, כאשר כבשו הרומאים אזורים דוברי שפות גרמאניות, כמו צרפת, השתלטה השפה הלטינית לחלוטין על שפות המקום, והיא שולטת שם עד עצם היום הזה.

ג'נבייב אסקיור (מימין), בלשנית מאוניברסיטת מינסוטה, העובדת עם ריינה מרטינז מפונטה ורדה שבהונדורס כדי לתעד את שפתה המקורית של מרטינז - גאריפונה - שנמצאת בסכנת הכחדה | צילום: אי.פי

שפות רבות, ואחרי מלחמת העולם השנייה - שפות רבות עוד יותר. אחת השפות שנפגעה וכמעט עברה מן העולם היא שפתם של האיזורים, הקרויים גם אינגרים. זהו עם היושב בשיפולים המערביים של סנט פטרבורג, בין הנהרות נרבה (Narva) ונבה (Neva), ובניו הם תושביו המקוריים של האזור הקרוי "אינגריאה".

בשנת 1703 נוסדה העיר סנט פטרבורג בלב האזור האינגרי, והדבר הגביל מאוד את התפתחות העמים המקוריים במקום. למרות זאת נרשמה במאה ה־19 עלייה קבועה במספר האינגרים. ב־1897 הם מנו 21,700 בני אדם, וב־1926 הגיע מספרם ל־26,140.

בשנות השלושים של המאה הקודמת הוגלו האינגרים לפינלנד, והוחזרו למרכז רוסיה רק ב־1945. בשל כל הטלטולים הללו צנח מספרם בשיעור של 97 אחוזים בשלושים שנה, ובד בבד שפתם כמעט נעלמה. ב־1956 הורשו האינגרים לשוב לכפריהם המקוריים. את מה שנותר מהם ומשפתם תמחיש הסטטיסטיקה: ב־1989 נרשמו 820 תושבים אינגרים בלבד באזור סנט פטרבורג, ורק 302 היו מסוגלים להתבטא בלשונם.

חולשה כמותית שפות מקומיות רבות, המדוברות בפי דוברים מעטים בני מחמישים ומעלה, נידונות לכליה. כך קרה לשפה זָפָרוֹ באקוודור. בסוף 1999 נותרו רק חמישה דוברי זפרו מבוגרים מאוד. דוגמה נוספת היא הלִיבוֹנִית, שפתה העתיקה של לטביה. בשנת 1995, בהיותי בלטביה כחבר משלחת בינלאומית של האו"ם, הפגישו אותי עם דוברת הליבונית האחרונה. ייתכן שהיום, עשר שנים מאוחר יותר, שתיהן אינן עוד עימנו. ההערכה היא שכדי שלשון תשרוד עליה להיות מדוברת בפי מאה אלף דוברים לפחות. הבעיה היא שרוב 6,400 השפות בעולם מדוברות בפי הרבה פחות ממאה אלף בני אדם. אמנם קהילה לשונית קטנה יכולה להתקיים אם היא מבודדת משפה מאיימת ומוגנת על ידי מכשול פיסי כגון הרים, נהרות, יערות וכדומה, אולם בעידן התקשורתי של ימינו כבר אין כמעט קהילות מבודדות שכאלה.

חולשה כמותית יכולה להיגרם גם מפיזור דמוגרפי רחב מאוד. זה בדיוק מה שקרה ללשון השנייה בגודלה בהולנד - הפְרִיזוֹנִית. הפריזונים הם עם המפוזר בשלוש ארצות - הולנד, גרמניה ודנמרק - ועל פני שטח נרחב, כולל איים רבים בין הולנד לדנמרק.

הפריזונית היא שפה גרמנית הקרובה להולנדית ובייחוד לאנגלית (בעצם זוהי השפה הקרובה ביותר לאנגלית). הפיזור הגיאוגרפי, הקרבה לשפות חזקות מאוד והדיכוי ההולנדי עד שנות החמישים של המאה שעברה פגעו בפריזונית פגיעה אנושה.

הסאמים, המוכרים גם בשם לאפונים, חיים אלפי שנים בצפון הרחוק בשלוש מדינות - בשוודיה, בנורווגיה ובפינלנד - וכן בחצי האי קולה ברוסיה. בשוודיה מצבם הוא הקשה ביותר מבחינה תרבותית. יש שלושה דיאלקטים של סאמית - מזרחי, מרכזי ודרומי. ההיסטוריה של המילה הכתובה של הסאמים נעוצה בתרגום של ספרות מיסיונרית בתחילת המאה ה-17, ועל אף "נורווגיפיקציה" במאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים, השפה והתרבות הסאמיות התאוששו מאז מלחמת העולם השנייה | צילום: רויטרס

שפות ולהיעלמותן. בייחוד מרתק הגורם הסוציו־אקונומי, המעודד דוברי שפה חלשה לזנוח אותה ולהעדיף על פניה שפה חזקה. זה מה שקרה לאחת משפותיה של סיביר - הקָמָסִינִית.

דובריה של שפה זו שינו את לשונם שלוש פעמים במהלך חמישים שנה בתופעה הנקראת "מוטציה לשונית". השפה הקמסינית שייכת לקבוצת הלשונות הסָמוֹיָאדִיות, שעימן נמנית גם השפה ההונגרית. בסביבות 1840, לאחר מאות שנות שימוש בלשונם, החלו דוברי הקמסינית לדבר תורכית. הדבר קרה בעקבות השלטון התורכי על אזורים נרחבים של היבשת, בעיקר על קווקז ומרכז אסיה, ובשל העליונות הכלכלית של התורכים. הקמסינים אמנם לא חיו באזור שנכבש, אבל ההשפעה התורכית היתה חזקה וגברה על שיקולים אחרים. אולם כעבור חמישים שנה, לקראת 1890, הם החלו לדבר רוסית, שפתם עד עצם היום הזה.

הסיבות לכך היו הירידה הדרסטית בעוצמתה של האימפריה העות'מאנית, אשר הלכה והצטמקה מיום ליום, ועליית מעמדה של השפה הרוסית. דרך אגב, אחרון דוברי הקמסינית נקבר בשנת 1989.

הגורם הפוליטי גורם מכריע בעל חשיבות עצומה הוא הגורם הפוליטי. שפות שאינן שפות מדינה רשמיות נמצאות בסכנה מתמדת. זה מצבן של האבוריג'יניות באוסטרליה, הסיביריות ברוסיה, הברברית באלג'יריה, הכורדית בתורכיה, הבושמנית וההוטנטוטית בדרום אפריקה ומאות שפות המיעוטים בחמש היבשות. באוסטרליה, מדיניות הפרדת הילדים האבוריג'ינים מהוריהם במאה העשרים זירזה את היעלמות השפות שלהם, ושפת האם של הילדים האלה היתה אנגלית. גם בארצות הברית נמסרו ילדים אפאצ'ים אינדיאנים לאימוץ בידי הורים לבנים, והתוצאה זהה לזאת שבאוסטרליה.

דוגמה מרתקת להיעלמות שפה הכרוכה גם שלטון חדש, אם כי לא באמצעות כיבוש, וגם בעליונות כלכלית היא זו של השפה אָלֵאוּט - השפה המדוברת בכמה איים השוכנים בין רוסיה לאלסקה. תחת השלטון הרוסי היתה האלאוט שפה מדוברת וכתובה כאחד. אחרי מכירת האיים לארצות הברית, בשנת 1867, השתלטה האנגלית על כל תחומי החיים, כפי שהיה מקובל בארצות הברית. שלטונות ארצות הברית התירו ליושבי האיים להשתמש באנגלית בלבד - בבתי הספר, בתקשורת ובחיי היומיום. התוצאה - הידרדרות מוחלטת של האלאוט והזנחת השפה. רק במחצית השנייה של המאה העשרים החלו לשקם אותה, אולם זה היה מעט מדי ומאוחר מדי. כיום יש באיים כמאה תושבים המסוגלים להתבטא באלאוט, וכמאתיים תושבים נוספים המבינים אותה אך מתקשים להתבטא בה - כולם בני 55 ומעלה. לא קשה לנחש איזה גורל צפוי לה.

אולם מרתקים יותר הניסיונות של יחידים לשמר את הלשון. באחת מתוכניות הטלוויזיה של רשת דיסקברי הופיע בשנה שעברה סיפורה של צעירה שוודית בשם אנה. האמת היא שאנה אינה שוודית במוצאה, אלא סָאָמִית. הסאמים, המוכרים גם בשם לאפונים, חיים בצפון הרחוק בשלוש מדינות: בשוודיה, בנורווגיה ובפינלנד. בשוודיה מצבם הוא הקשה ביותר מבחינה תרבותית, ויש הטוענים כי בניגוד לשתי שכנותיה, שוודיה מדכאת את מיעוטיה. היא הצטרפה להצהרה האירופית על זכויות שפות מיעוטים רק בשנת 2000, אחרי הפצרות ולחצים רבים.
אנה סיפרה בתוכנית על המאמצים הגדולים שהיא עושה ללמוד ולשמר את הסאמית, שפת אבותיה. מדי שבוע היא נוסעת שמונים קילומטרים, בדרך כלל בשלג ובקור של חמישים מעלות צלזיוס מתחת לאפס, כדי שתוכל להתאמן עם סבתה. היא אומרת שהיא תדבר עם ילדיה רק סאמית.

ילדים כורדים בבית ספר יסודי בכפר קורטולוס שבדרום-מזרח תורכיה. במשך שנים היה אסור ללמד את השפה הכורדית במדינה, אך לפני כשלוש שנים, בעקבות מאמציה של תורכיה להצטרף לאיחוד האירופי, היא הקלה במקצת את האיסור. כיום מותר ללמד כורדית בכמה בתי ספר פרטיים במזרח המדינה (שם נמצאים הכורדים) וכן מותר לשדר כורדית בכמה ערוצי טלוויזיה, אבל רק בשעות הערב ורק למשך שעתיים בכל פעם | צילום: אי.פי

מצב נוסף מעניין במיוחד, וייחודי למיטב ידיעתי, הוא המקרה של שפתה של ממלכת בוטאן, השוכנת מצפון־מזרח להודו, שבה שפתה הרשמית של המדינה נמצאת בסכנה. באירלנד שרר מצב דומה במחצית המאה העשרים, לאחר קבלת העצמאות, אולם כיום נראה שסכנה זו חלפה שם. בבוטאן, לעומת זאת, הבעיה הולכת ומחריפה.

השפה בבוטאן נקראת דזונגקה ונכתבת באל"ף־בי"ת הנהוג בשפות של המזרח הרחוק. למרות היותה השפה הרשמית במדינה ועל אף ניסיונות הממשלה לכפות את השימוש בה במינהל ובתקשורת, רוב הבוטאנים מדירים ממנה את לשונם, ועתידה לוט בערפל.

גם ארגונים בינלאומיים, ובראשם אונסק"ו, מנסים להגן על השפות החלשות והנכחדות. בהצהרת אונסק"ו על שונות תרבותית משנת 2001, ובהחלטת העצרת הכללית של האו"ם 56/262 מיום 15 בפברואר 2002, נאמר: "תוכנית הפעולה של ההצהרה האוניברסלית למגוון תרבותי כוללת אבטחת המורשת הלשונית של האנושות ומתן תמיכה לביטוי, ליצירה ולהפצה במספר גדול ככל האפשר של שפות". אונסק"ו אף צירפה את השפות הנכחדות לרשימת אוצרות הטבע הזקוקים להגנה בינלאומית.

אבל מומחים רבים מסכימים כי הישועה לשפות שבסכנה, הייתי מכנה אותן "שפות סופניות", לא תצמח מהצהרות של מדינאים או של בלשנים אלא מנקיטת פעולות לפי דגם אחד ויחיד בתולדות האנושות: השפה העברית. במשך 1,700 שנים לא היתה העברית שפה מדוברת, וסכנת הכחדה ריחפה מעליה. אולם היא קמה לתחייה וחזרה להיות שפה חיונית ומלאת אנרגיות, שפה ככל השפות, עם כל היתרונות והחסרונות הכרוכים בכך. הדבר קרה בזכות אמונתם ודבקותם במטרה של דובריה ומעצביה. הרוח החיה היה כמובן אליעזר בן־יהודה, אבל יש לזקוף הצלחה זו לרבים וטובים בארץ ובחוץ לארץ וגם לדור הצעיר - ילידי סוף המאה ה־19 ותחילת המאה העשרים.

# data[].attributes.attachment_link.title
שפות נכחדות: המילה האחרונה - מסע אחר

# data[].attributes.attachment_link.description
ב־20 בספטמבר 2004, הלכה לעולמה במחוז ז'יאנגיונג (Jiangyong) שבחבל הונאן (Hunan) בסין אישה ששמה יאנג הואני. הואני מתה בשיבה טובה מאוד, בגיל 98, ועימה הסתלקה כנראה מן העולם גם הנוּּשוּ, שפה סודית שדוברה בפי נשים בלבד במרכז סין ובדרומה במאות השנים האחרונות.

# data[].attributes.headline
10 דברים שהמדינה יכולה לעשות כדי לשחרר את הפקקים

# data[].attributes.subject
10 דברים שהמדינה יכולה לעשות כדי לשחרר את הפקקים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ההזנחה רבת השנים של ממשלות ישראל את תשתיות התחבורה הציבורית בישראל, באה לידי ביטוי גם בדו"ח בנק ישראל לשנת 2017 שפורסם היום. לפי בנק ישראל, רק 18% מהאוכלוסיה משתמשת באוטובוסים כדי להגיע לעבודה, רק 3% ברכבת, 10% מגיעים לעבודה באופניים, כשרוב האזרחים (69%) מעדיפים את הרכב הפרטי, גם אם הוא יקר יותר.

עוד עולה מנתוני בנק ישראל שזמן הנסיעה עבור מי שעובד מחוץ ליישוב מגוריו עלה בממוצע מ־30 דקות ב־2005 ל־39 דקות ב־2016.

זמן הנסיעה למי שעובד בתוך היישוב שלו, עלה בממוצע מ־14 דקות ל־16 דקות. התארכות הנסיעה בתוך העיר מלמדת בעיקר על עומס על התשתיות ואילו התארכות הנסיעה הבינעירונית, מעידה גם על עומס על התשתיות וגם על התרחקות המגורים ממקום העבודה. מחברי הדו"ח בבנק ישראל טוענים שבממוצע בשנים האחרונות עומדת ההשקעה על תחבורה יבשתית על כ־1% מהתוצר, כאשר רק שליש מושקע בתחבורה ציבורית - בעיקר ברכבות.

שיפור התחבורה הציבורית יתרום על פי הבנק לעלייה ברמת החיים ולשיפור מצב המשק. השאלה מה משרדי הממשלה מתכננים לעשות במטרה לצמצם את העומס בכבישים. הנה כמה תוכניות שאולי יוצאו מהמגירה של משרד התחבורה ומשרד האוצר וייושמו.

1. נתיב מהיר: בדומה למודל שהצליח ליד נתב"ג, צפויים להיפתח שלושה נתיבים מהירים במטרופולין גוש דן - מקיבוץ שפיים דרומה, מראשל"צ צפונה ולאורך כביש 5. תהיה אפשרות להשאיר את הרכב בחניון ולהכנס לתל אביב בשאטל. המכרז כבר יצא לדרך עם מועד פתיחה לא רשמי בשנת 2023.

2. קארפול בנת"צים: תנועה חופשית בנתיבי התחבורה הציבוריים (נת"צים) ובלבד שהרכב נושא בתוכו לפחות שלושה נוסעים. אפשרויות נוספות: רשת שאטלים שיסיעו למוקדי התעסוקה.

3. הכי קרוב לאובר: שימוש באפליקציות ייעודיות כמו של ווייז או מוביט תאפשר חלוקת הנסיעה ברכב. משרד התחבורה כבר מתיר תשלום של 2 שקל לק"מ נסיעה לנהג, עבור כיסוי הוצאות.

4. האצת תשתיות: פתרונות הביניים כוללים בשלב זה פתיחת קווים חדשים של רכבת קלה, שניים בתל אביב ועוד שניים בירושלים. מדובר בקווים שיושקו בין 2024 ל־2026. כל קו אמור להוריד מהכביש כ־50 אלף מכוניות. הבעיה שכל שנה נוספים לכביש עוד 150 אלף מכוניות.

פקק באיילון צילום: דנה קופל

5. אגרות גודש: תשלום קנס על עצם הכניסה עם הרכב למרכזי הערים, בדומה למודל שכבר עובד בחלק מערי אירופה.

6. מס זיהום: גרסה נוספת של האגרות, אלא שכאן מדובר בקנס על הגדלת זיהום האוויר באמצעות כלי רכב, שאחראים לפי המשרד להגנת הסביבה ל־85% מהזיהום במטרופולינים. גם כאן הקנס הוא על בסיס "המזהם משלם" עם פיילוט שהחל השנה לרכבי דיזל במרכז חיפה.

7. תחבורה בשבת: במבנה הקואליציה הנוכחי מדובר בחלום, אבל ביום שזה יקרה יותר אנשים יעזבו את הרכב הפרטי.

8. בוא מאוחר, קבל כסף: מענק על שימוש מושכל ברכב. ניסוי "נעים לירוק" במסגרתו ייבחנו אלפי אנשים ביכולת שלהם להגיע למטרופולין עם הרכב רק בשעות השפל. ניסוי מוקדם שכלל כ־1500 איש ובוצע בשנת 2013 היה מוצלח ביותר, עם תשלום מובטח של כמה מאות שקלים לחודש למי שהסכים לוותר על ההגעה בשעות העומס למטרופולין. בשנה הנוכחית אמור להתקיים ניסוי רחב היקף שלאחריו יתקבלו המלצות להחלה ארצית.

9. פחות רכב, יותר כסף: ניסיון לשכפל את איסור הנסיעה ברכב משנות ה־70 של המאה הקודמת ולהשבית את המכונית ליום בשבוע. הרעיון עוד בחיתוליו ולא ברור איך יאכפו אותו וכמה ישלמו לכל נהג.

10. סע מעט, קבל כסף: הנחה שתגיע לנהג על ידי קיזוז עלות הביטוח. חברות הביטוח משעות אותו מחשש לאבדן הכנסות.

בתגובה לדו"ח נמסר ממשרד התחבורה כי המשרד "מדביק פערים של 60 שנה בהשקעות בתשתיות בתחבורה ובעיקר בתחבורה הציבורית".

לדברי אנשי המשרד "בתקופת כהונתו של השר ישראל כץ הושקעו במערך התחבורה הציבורית תקציבים בהיקפים חסרי תקדים שלא היו כמותם מאז קום המדינה". עוד מזכירים במשרד התחבורה את ההשקעות ברשת רכבות עירוניות, נתיבים מהירים ועוד.

# data[].attributes.attachment_link.title
10 דברים שהמדינה יכולה לעשות כדי לשחרר את הפקקים

# data[].attributes.attachment_link.description
ההזנחה רבת השנים של ממשלות ישראל את תשתיות התחבורה הציבורית בישראל, באה לידי ביטוי גם בדו"ח בנק ישראל לשנת 2017 שפורסם היום. לפי בנק ישראל, רק 18% מהאוכלוסיה משתמשת באוטובוסים כדי להגיע לעבודה, רק 3% ברכבת, 10% מגיעים לעבודה באופניים, כשרוב האזרחים (69%) מעדיפים את הרכב הפרטי, גם אם הוא יקר יותר.

# data[].attributes.headline
בקרן המטבע מודאגים ממצב התשתיות בישראל: "התחבורה הציבורית הגרועה ב-OECD" - תעשייה ומקרו - TheMarker

# data[].attributes.subject
בקרן המטבע מודאגים ממצב התשתיות בישראל: "התחבורה הציבורית הגרועה ב-OECD" - תעשייה ומקרו - TheMarker

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מי שנכח היום (ד') במסיבת העיתונאים שבה הציג מנהל הצוות המנתח את המשק הישראלי בקרן המטבע הבינלאומית, קרייג בימונט, את הדו"ח השנתי על ישראל ל-2018 - יכול היה לחוש שבימונט דואב באופן כן את הסבל של הישראלים העומדים בפקקים.

"ישראל סובלת מהשקעות נמוכות בתשתיות". אתם סובלים מ התחבורה הציבורית הגרועה ב-OECD, והמצב הזה יילך ויחמיר ככל שהדמוגרפיה תאתגר אתכם", הזהיר בימונט. "הישראלים ימשיכו לקנות מכוניות, ולאור העובדה שלוקח הרבה זמן להשלים עבודה על תשתיות, ושלא תהיה לכם תחבורת המונים בעתיד הקרוב - היינו מציעים לממשלה להביט בטווח הקצר על האתגר של שליטה בביקוש. זאת, בין אם באמצעות חלוקה ברכבים ונסיעה שיתופית, או הנהגה של איגרות גודש - בדומה למה שנעשה בלונדון ובערים אחרות. כל הזמן הזה שאתם מחכים בפקקים וסובלים מתשתיות גרועות פוגע בכם".

דו"ח קרן המטבע הבינלאומית מלא בשבחים לכלכלה הישראלית, אבל מבטא דאגה - בנוסף לעניין התשתיות - גם בנוגע לזינוק בשיעור החרדים וערביי ישראל מכלל האוכלוסייה בשנים האחרונות - לאור הפערים בינם לבין יתר האוכלוסייה.

"הכלכלה הישראלית במצב מצוין - השקל החזק, האינפלציה הנמוכה והתחרות הגוברת בעקבות העלייה בגישה לאינטרנט - כולם גורמים לכך. אבל יש לישראל אתגרים נוספים בטווח הארוך, הנובעים משינוי הרכב האוכלוסייה בשנים הקרובות ומ מצב התשתיות הלאומיות. עוצמתה של הכלכלה הישראלית נכון להיום היא הזדמנות מצוינת להתמודד עם אתגרים אלו באמצעות מהלכים בתחום החינוך, השקעה במיומנויות העבודה והורדת עלויות המחיה.

התמודדות עם מצב התשתיות בישראל תביא לכך שלרפורמות שייעשו תהיה השפעה גדולה יותר. המצב הבסיסי מאד חיובי, אבל סימני השאלה בנוגע לצמיחה נוגעים לעלייה בחלקם של ערביי ישראל והחרדים באוכלוסייה. קבוצות הן בעלות יכולות והשכלה שונות מאלו של יתר האזרחים - והן משתתפות פחות בשוק העבודה. זו בעיה גדולה אבל גם הזדמנות. אם תסגרו את הפערים האלה - יהיה בכך סיכוי משמעותי לצמיחה". אמר בימונט.

"יש לכם את המשאבים לבצע רפורמות. אנו מדגישים השכלה ואימון כחלק חשוב לסגירת פערים בהשתתפות בכח העבודה. הדבר חשוב גם לתחרות. בתחום יוקר המחיה היתה התקדמות יפה בישראל, וגם בתחום היבוא האישי ומשק החשמל. עם זאת, בענף החקלאות עוד צריך לשפר ולהחליף את מדיניות המכסים בסובסידיות ממוקדות לענפים הזקוקים לכך", הוסיף בימונט.

בימונט היה אופטימי פחות לגבי מצוקת הדיור בישראל, ואמר כי "בנוגע לשוק הדיור - הדו"ח מזהיר כי למרות העצירה בעליות מחירי הדיור - ההאטה בהתחלות הבנייה מעלה חשש לכך שהיציבות במחירי הדיור לא תימשך.

"בנוסף, שמענו בביקור בישראל כל כך הרבה על האתגר של עשיית עסקים פה. יש לכם כמות גדולה של רשויות שאתם צריכים לקבל מהן רשיונות, וכל כך הרבה מערכות שצריכות שיפור. זה דבר שצריך לפשט - ולצמצם את האתגרים הניצבים בפני האזרחים. זה יעזור לתחרות", הדגיש בימונט. "אנו רוצים לראות שינוי תרבותי, שבו בסקטור הציבורי מסתכלים על אזרחים יותר כעל לקוחות. יש צורך בשינוי תרבותי. זה יותר עניין של רפורמות מבניות מאשר של הקטנת גודל הסקטור הציבורי. אנו רואים שהדבר קרה בחינוך, למשל - היה אצלכם שיפור במשכורות למורים - שלאורך זמן משך מורים חדשים בסטנדרד גבוה יותר".

בנוגע למדיניות הפיסקלית של בנק ישראל, אמר בימונט כי "יהיה מוקדם לפעול לצמצום האינפלציה. אבל האינפלציה הבינלאומית עולה, ובשלב כלשהו יהיה נכון להדק את החגורה. כרגע ראינו שהגירעון הישראלי נמצא בתוך תוואי המטרה. אבל אנו מאמינים שחשוב שלישראל יהיה באפר פיסקלי שישאפשר לה להתמודד עם זעזועים - וחלק חשוב מהגנה כזו נובע מהשארת החוב הישראלי בנתיב של התכווצות. זאת כדי להבטיח שכשהזעזוע יגיע - יהיה לכם מקום להעלות את החוב".

"צורך דחוף ברפורמה במערכת החינוך"

בימונט התייחס לרפורמה שתקל על הציבור לעבור בין בנקים, שאושרה בינואר על ידי הממשלה, ותושלם בתוך שנתיים וחצי. הרפורמה נחוצה לדבריו, אולם "יש הרבה מה לעשות כדי לעודד תחרות במגזר הפיננסי", הוא אמר.

כלכלני הקרן הדגישו שבישראל יש צורך דחוף ברפורמה עמוקה ומקיפה במערכת החינוך, שממשיכה לפגר אחרי מערכות החינוך במערב. הם טוענים כי הממשלה מזניחה את המערכת ונמנעת מלבצע רפורמה או תוכניות משמעותיות בתחום.

כלכלני הקרן אומרים כי רפורמה בבתי הספר "חיונית לפיתוח הכישורים והמיומנויות שיביאו לשיפור הפריון והשכר בישראל. המדינה מוציאה משאבים גדולים על חינוך, ולמרות זאת, ההישגים ורמת המיומנויות של העובדים במשק נמוכה ביחס לסטנדרטים של המדינות המפותחות".

לפי קרן המטבע, "תקציב החינוך בישראל עלה בשנים האחרונות, בעיקר כדי לשפר את שכר המורים, אבל צריך לשפר גם את האפקטיביות של בתי הספר באמצעות העלאת רמת המורים, שילוב של לימודי ליבה בכל הכיתות בבתי הספר החרדיים, שיפור לימודי העברית בבתי הספר הערביים והארכת יום הלימודים.

"הצעד היחיד מכל אלה שבוצע בשנים האחרונות על ידי הממשלה הוא לימודי עברית בבתי הספר הערביים. שאר ההמלצות החשובות אינן מיושמות; אין בכלל מגעים להכנסת לימודי הליבה ברמה איכותית בבתי הספר החרדיים; משרד החינוך מעביר תקציבים נמוכים יותר לתלמידים ערבים מאשר ליהודים; ומשרדי החינוך והאוצר דחו באחרונה פעם נוספת את חוק יום לימודים ארוך, שלא יושם מאז שנחקק ב-1997".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
קרן המטבע הבינלאומית

# data[].attributes.attachment_link.title
בקרן המטבע מודאגים ממצב התשתיות בישראל: "התחבורה הציבורית הגרועה ב-OECD"

# data[].attributes.attachment_link.description
מי שנכח היום (ד') במסיבת העיתונאים שבה הציג מנהל הצוות המנתח את המשק הישראלי בקרן המטבע הבינלאומית, קרייג בימונט, את הדו"ח השנתי על ישראל ל-2018 - יכול היה לחוש שבימונט דואב באופן כן את הסבל של הישראלים העומדים בפקקים. "ישראל סובלת מהשקעות נמוכות בתשתיות".

# data[].attributes.headline
הלמ"ס: ישראל מובילה במספר הילדים למשפחה במערב

# data[].attributes.subject
הלמ"ס: ישראל מובילה במספר הילדים למשפחה במערב

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מספר הילדים הממוצע של אם בישראל הוא הגבוה ביותר במערב ועומד על 3.11. כך עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שמתפרסמים היום (ג') בנושא ילודה ופריון לשנת 2016. ברוב מדינות ה-OECD שיעור הפריון בשנים האחרונות עמד על פחות מ-2.1 ילדים לאישה, נמוך מזה הנחוץ לשמירה על יציבות בגודל האוכלוסייה.

בשנת 2016 שיעור הפריון הגבוה ביותר היה של נשים מוסלמיות - 3.29 ילדים לאישה, והנמוך ביותר היה של מי שדתן לא סווגה במרשם האוכלוסין - 1.64 ילדים לאישה (מדובר בדרך כלל על בני משפחה של עולים יהודים ועל בני דתות שלא פורטו בנפרד, כגון בודהיסטים, הינדים, שומרונים וכו').
שיעור הפריון הגבוה ביותר בשנת 2016 ביישובים המונים 10,000 תושבים ומעלה היה במודיעין עילית - 7.59 ילדים בממוצע לאישה, ושיעור הפריון הנמוך ביותר היה בקריית טבעון - 1.91. היישובים עם שיעור הפריון הגבוה ביותר היו היישובים החרדיים והבדואיים בדרום. היישובים עם שיעור הפריון הנמוך ביותר היו לרוב דרוזיים, או יישובים שהשתייכו לאשכולות הגבוהים במדד החברתי-כלכלי ויישובים עם אחוז גבוה של עולים.
שיעור הפריון הכולל בישראל דומה לזה שנמדד בשנת 1980, ועמד על 3.14 ילדים לאישה. ב-2006 החלה עלייה בשיעור הפריון הכולל בעקבות העלייה בשיעור הפריון של נשים יהודיות, שהגיע ב-2016 לרמה של 3.16 ילדים לאישה, ולמרות הירידה בשיעורי הפריון של נשים מוסלמיות, נוצריות ודרוזיות.

ב-2016 נולדו 181,405 תינוקות, מתוכם 139,400 (76.8%) לנשים יהודיות ואחרות. היתר - לנשים ערביות. 51.5% מהילודים היו זכרים.

בחלוקה לפי דת, 73.9% מהילודים בשנת 2016 נולדו ליהודיות, 20.7% למוסלמיות, 1.4% לנשים נוצריות, 1.3% לדרוזיות ו-2.6% לנשים שדתן לא סווגה במרשם האוכלוסין.

אחוז הילודים ממין זכר הגבוה ביותר היה בקרב נשים מוסלמיות - 51.7%, ואילו האחוז הנמוך ביותר היה בקרב נשים שדתן לא סווגה במרשם האוכלוסין - 50.8%.

חלקם של הילודים לנשים בגיל 30 ומעלה עלה מ-40.2% בשנת 2000 ל-51.5% בשנת 2016. דחיית הלידות לגיל 30 ומעלה שכיחה במדינות מפותחות רבות. באירלנד, הולנד, ספרד ואטליה עלה הגיל הממוצע של יולדת ליותר מ-30 שנה כבר באמצע שנות ה-90.

רמת הפריון של נשים לא נשואות נמוכה באופן בולט בהשוואה לנשואות. ב-2015 נולדו כ-13 ילודים לכל 1,000 נשים לא נשואות לעומת כ-170 ילודים לכל 1,000 נשים נשואות.

לנשים לא נשואות יש נטייה ללדת בגיל מבוגר מהנשים הנשואות. בקרב נשים לא נשואות, 51% מהילודים נולדו כשהאם הייתה בת 35 ומעלה, לעומת רק כ-23% מהילודים בקרב נשים נשואות. שיא הפריון של נשים לא נשואות הוא בגילאים 39-35, ואילו שיא הפריון של נשים נשואות הוא בגילאים 24-20.

גילן הממוצע של האימהות שילדו בפעם הראשונה: 27.6. גיל הנשים שילדו את ילדן השני היה גבוה בשנתיים בערך, וגיל הנשים שילדו את ילדן השלישי היה גבוה בשנתיים בממוצע מהלידה השנייה.

משנת 2000 נרשמה עלייה חדה יחסית בגיל האם הממוצע בלידה, שעלה בשנה וחמישה חודשים והגיע ל-30.4 ב-2016. עיקר העלייה נבעה מהנטייה הגוברת לדחות את הלידה הראשונה לגילאי ה-20 המאוחרים, מ-25.7 ב-2000 ל-27.6 ב-2016, ומהנטייה ללדת יותר בגילאי 30 ומעלה.

9,211 מכלל התינוקות שנולדו לנשים יהודיות בשנת 2016, המהווים 6.9%, נולדו לנשים לא נשואות. כ-76.2% מהם נולדו לנשים רווקות, 23.2% לנשים גרושות והיתר לאלמנות. למרות העלייה בשיעור הילודים לנשים רווקות, חלקם של הילודים לנשים לא נשואות קטן בישראל בהשוואה למדינות אחרות החברות בארגון ה-OECD.

4.6% מסך כל הילודים שנולדו בישראל בשנת 2014 נולדו בלידות מרובות עוברים. 97% מהם היו תאומים. בעקבות הגידול במספר טיפולי ההפריה החוץ-גופית בישראל, חלה עלייה במספר הלידות מרובות העוברים בשנות ה-90. עלייה זו הציבה את ישראל כאחת המדינות עם אחוזי לידות מרובות העוברים הגבוהים ביותר בעולם. בשנת 1995 3.8% מסך כל הילודים שנולדו בישראל נולדו בלידות מרובות עוברים, בהשוואה ל-2.4% בשנת 1980. מאז שנת 2000 התייצב אחוז זה סביב הנתון הנוכחי.

# data[].attributes.attachment_link.title
הלמ"ס: ישראל מובילה במספר הילדים למשפחה במערב

# data[].attributes.attachment_link.description
מספר הילדים הממוצע של אם בישראל הוא הגבוה ביותר במערב ועומד על 3.11. כך עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שמתפרסמים היום (ג') בנושא ילודה ופריון לשנת 2016. ברוב מדינות ה-OECD שיעור הפריון בשנים האחרונות עמד על פחות מ-2.1 ילדים לאישה, נמוך מזה הנחוץ לשמירה על יציבות בגודל האוכלוסייה.

# data[].attributes.headline
הממשלה אישרה הקמת רכבת לאילת; שעתיים לים האדום - דינמו ורכב - הארץ

# data[].attributes.subject
הממשלה אישרה הקמת רכבת לאילת; שעתיים לים האדום - דינמו ורכב - הארץ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הממשלה אישרה היום (א') את הצעת ההחלטה שהגיש שר התחבורה, ישראל כץ, להקים קו רכבת לנוסעים ומטענים, מאילת למרכז הארץ. תוך שלושה חודשים, יגיש צוות מקצועי בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, עו"ד הראל לוקר, החלטה על הדרך המועדפת למימון וביצוע הפרויקט.

שלוש החלופות האפשריות לביצוע הקו הן הסכם בין ממשלתי בין ישראל לסין, הקמת המיזם בשיתוף הסקטור הפרטי או הקמתו באמצעות מימון מתקציב המדינה.

כץ ציין בישיבה כי הפרויקט יאפשר לממש את מדיניות משרד התחבורה לקירוב הפריפריה למרכז ולחיזוק הקשר בין אילת למרכז הארץ. זאת בהתאם לתוכנית "נתיבי ישראל", שנועדה ליצור רשת כבישים ומסילות ברזל שיחברו בקשר ישיר ומהיר את צפון הארץ ודרומה עם המרכז.

הרכבת מיועדת להעביר נוסעים מתל אביב לאילת תוך שעתיים, ומהירות הנסיעה שלה תגיע ל-300 קמ"ש בחלק מקטעי הדרך.

במסגרת קו הרכבת לאילת ישודרגו קטעי מסילת הברזל, בין השאר בין באר שבע לדימונה, וזמן הנסיעה בין שתי ערים אלה יעמוד על 12 דקות בלבד, במקום 24 דקות כיום. במשרד האוצר מבטיחים כי תוקם תחנת רכבת חדשה גם בדימונה. ברכבת בודקים כעת האם אפשר לקצר את זמן הנסיעה בקו המשודרג בין ת"א לב"ש. הנסיעה בקו זה צפויה להתקצר השנה ל-52 דקות, אך במשרד התחבורה מבקשים לבחון האם אפשר לרכוש קטרים וקרונות מהירים יותר, ולקצר את הנסיעה לב"ש, ומאוחר יותר לאילת.

על פי תוכניתו של כץ, התכנון הראשוני של הרכבת יסתיים באפריל 2012 ואילו הליך התכנון הסטאטוטורי יושלם בלוח זמנים קצר עד סוף שנת 2012 מתוך מגמה לסיים את עבודות ההקמה של קו הרכבת לאילת בתוך חמש שנים. מינהלת בחברה הלאומית לדרכים, בראשות יו"ר דירקטוריון החברה, יאיר שמיר, תנהל את הפרויקט. יצוין שבשלב זה כמעט ואין תוכניות מפורטות על הקו, וגם אישור המשרד להגנת הסביבה טרם התקבל.

תוואי המסילה, בין ת"א לאילת, כולל ארבעה מקטעי תכנון. הקטע הראשון, בין ת"א לבאר שבע, מבוסס על המסילה הקיימת. בהמשך, בין באר שבע לדימונה, יוכפל וישודרג מתווה המסילה הקיים, באורך 35 ק"מ. קטע נוסף, בין דימונה לחצבה, נמשך לאורך 65 ק"מ ומצריך אף הוא שדרוג והכפלה של המסילה, עד מסוף המטענים בנחל צין, והקמת של מסילה משם עד חצבה, כולל מנהרות. החלק האחרון הוא הארוך מכולם (160 ק"מ) אך פשוט יותר לביצוע, ובו תונח מסילה מחצבה עד אילת, במקביל לכביש הערבה. תוואי המסילה החדש נמשך, בסך הכל, לאורך 170 ק"מ. יש לבנות שם 63 גשרים, באורך 4.5 ק"מ ו-5 מנהרות, שאורכן הכולל 9.5 ק"מ. אורך המסילות מת"א לאילת הוא 350 ק"מ.

התוכנית היא להפעיל על תוואי המסילה שני סוגי רכבות נוסעים ורכבת מטען. רכבת אקספרס לנוסעים תעצור רק בתחנת הרכבות בב"ש, ורכבת נוספת תעצור דרך שמונה תחנות חדשות, לצד ישובים שונים בנגב ובערבה. תחנות הרכבת יוקמו בחצבה, מרכז ספיר, פראן, יהל, יוטבתה, תמנע, בסמוך לשדה התעופה המקודם בימים אלה, שחורת ואילת.

יו"ר מפלגת העבודה, ח"כ שלי יחימוביץ', אמרה בתגובה כי כוונת שר התחבורה ישראל כץ להפקיד את פרויקט הרכבת לאילת בידי הסינים, תוך עקיפת הליכי מכרז תקינים ויבוא אלפי עובדים סינים, מעידה על שיבוש בשיקול הדעת של הממשלה. "נראה כי אפילו שר האוצר, הדוגל בכל הזדמנות בצמצום אחריות המדינה לאזרחיה, מבין הפעם כי יש לדאוג לתעסוקה לאזרחי ישראל ולא לאזרחי סין. אין ספק שאכן הסינים ירגישו הכרת תודה עמוקה לשר התחבורה ישראל כץ, אבל חובתה הראשונה של הממשלה היא לאזרחיה", אמרה.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
בנימין נתניהו

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
בנימין נתניהו

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
הממשלה אישרה הקמת רכבת לאילת; שעתיים לים האדום

# data[].attributes.attachment_link.title
הממשלה אישרה הקמת רכבת לאילת; שעתיים לים האדום

# data[].attributes.attachment_link.description
הרכבת מיועדת להעביר נוסעים מתל אביב לאילת תוך שעתיים, ומהירות הנסיעה שלה תגיע ל-300 קמ"ש בחלק מקטעי הדרך ■ ראש הממשלה: "כבר 63 שנה מדברים על חיבור הפריפריה למרכז, אך דבר לא השתנה" ■ יחימוביץ': "הכוונה להפקיד את הפרויקט בידי הסינים מעידה על שיבוש בשיקול הדעת של הממשלה"

# data[].attributes.headline
עד 120: המפה שתגלה לכם היכן בישראל החיים ארוכים במיוחד - מגזין TheMarker - TheMarker

# data[].attributes.subject
עד 120: המפה שתגלה לכם היכן בישראל החיים ארוכים במיוחד - מגזין TheMarker - TheMarker

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
באיזו עיר מדליקים הכי הרבה נרות יום הולדת, מתי מתחילים לשחק במניות, למה הנשים אף פעם לא יוצאות באמת לפנסיה ואיך מרגישים הקשישים בישראל. תמונת מצב מעוררת מחשבה

הינך עוקב בהצלחה אחרי מגזין TheMarker.

ניתן לראות עדכונים על כתבות חדשות בעמוד הארץ שלי

התפתחות הרפואה והשינויים באורחות החיים של תושבי המדינות המפותחות הביאה לעלייה משמעותית בתוחלת החיים בעשורים האחרונים. בישראל תוחלת החיים היא מהגבוהות בעולם, אבל היכן בישראל החיים ארוכים במיוחד? הקישו על אזור מגוריכם במפה וגלו.

בישראל צפוי מספר המבוגרים לגדול מכ-900 אלף, מספרם ב-2014, לכ-1.6 מיליון ב-2034, בעוד כעשור וחצי בלבד. באירופה בעיית הזדקנות האוכלוסייה חריפה עוד יותר, בגלל הילודה הנמוכה, וכשליש מאזרחי היבשת יהיו מבוגרים עוד לפני מחצית המאה הנוכחית. מה חושבים האזרחים במדינות אלה, ובישראל, על האופן שבו מדינותיהם דואגות להם, איך הם מסתדרים כלכלית, האם הם בודדים ועד כמה הם חרדים מפני העתיד? תשובות לשאלות אלה מספק מחקר שערכה אלה אוסטרובסקי- ברמן, דוקטורנטית במרכז הידע לחקר הזדקנות האוכלוסייה בישראל, ומתבסס על נתונים שנאספו מ-18 מדינות, לרבות ישראל, במסגרת

# data[].attributes.attachment_link.title
עד 120: המפה שתגלה לכם היכן בישראל החיים ארוכים במיוחד - מגזין TheMarker

# data[].attributes.attachment_link.description
באיזו עיר מדליקים הכי הרבה נרות יום הולדת, מתי מתחילים לשחק במניות, למה הנשים אף פעם לא יוצאות באמת לפנסיה ואיך מרגישים הקשישים בישראל. תמונת מצב מעוררת מחשבה הינך עוקב בהצלחה אחרי מגזין TheMarker. ניתן לראות עדכונים על כתבות חדשות בעמוד הארץ שלי התפתחות הרפואה והשינויים באורחות החיים של תושבי המדינות המפותחות הביאה לעלייה משמעותית בתוחלת החיים בעשורים האחרונים.

# data[].attributes.headline
מסורת, מגוון, אדמה: מסע בעקבות האבוריג'ינים באוסטרליה - מסע מסביב לגלובוס: זירת הטיולים של פגסוס - הארץ

# data[].attributes.subject
מסורת, מגוון, אדמה: מסע בעקבות האבוריג'ינים באוסטרליה - מסע מסביב לגלובוס: זירת הטיולים של פגסוס - הארץ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מה עולה לכם בראש כשאתם שומעים על האבוריג'ינים? תרבות קדומה ביבשת רחוקה? אולי דווקא סיפור על חברה שהוכחדה? או אולי תמונתה של האצנית האולימפית קת'י פרימן, שעשתה היסטוריה באולימפיאדה של סידני 2000? והאם בכלל - כל התשובות נכונות? אולי לפני שמנסים לחפש תשובות מוחלטות לשאלות הללו, כדאי לדעת שהאבוריג'ינים ומעמדם הם נושאים אקטואלים (שלא לומר בוערים), שנדונים ללא הרף בזירות הפוליטיות והחברתיות. כפי שנבין בהמשך, חלק מהקושי בהסדרת זכויותיהם, נובע לא מעט מהעובדה שלא מדובר בחברה אחת, אחידה, אלא באסופה של קבוצות אתניות שונות, שאין להן בהכרח הרבה מן המשותף.

אז נתחיל בעבר -עם הגעת האירופאים לאוסטרליה, החל ביבשת תהליך הכחדתה של האוכלוסייה המקומית והילידית, שחיה על האי עשרות אלפי שנים. אך תהליך ההכחדה לא "הצליח" עד תום, ולמרבה המזל נותרו לא מעט אנשיםמבני השבטים המקומיים הנקראים אבוריג'ינים. הישרדותם אפשרה להם (ולנו) לספר את סיפורם, לשמר את שפתם, מנהגיהם ותרבותם, ובד בבד להיאבק את מאבקם הצודק לזכויות.

אך המאבק, כאמור, לא פשוט. היום, כמו אז, האבוריג'ינים מפוזרים מאוד ביחס ליבשת לא מפוזרת כלל. השבטים חיו זה לצד לזה בשכנות טובה, ללא מלחמות גדולות, וכיבדו את השוני האחד של השני. ההבדלים ביניהם באו לידי ביטוי בקודים של לבוש, שפה ואפילו מאכלים, ולפי הסממנים החיצוניים יכלו השבטים לזהות את האורחים (או השכנים), לדעת מה מיקומם ומה גודל השבט. גם אם בעיניים מערביות נראו (ונראים) האבוריג'ינים מקשה אחת, אזי ההבדלים הללו מהותיים, ואי עמידה עליהם יכולה להעליב את הילדים.

תהליך ההכחדה של האבוריג'ינים, כך לפחות לפי הערכות המקובלות היום במחקר, החל בראשית המאה ה-19. אז חיו באוסטרליה מעל שני מיליון בני אדם מבני השבטים שנקראים כיום אבוריג'ינים. לאחר מאבקים, אובדן שליטה, מחלות, איבוד שטחים ועוד, ההשערה היא שכיום חיים באוסטרליה פחות מחצי מיליון אבוריג'ינים. רק לשם השוואה באוסטרליה כולה ישנם קרוב ל-25 מיליון תושבים, מה שהופך את הילידים לקבוצה לא משמעותית במיוחד מבחינת גודל אם כי בעלת זכויות היסטוריות ברורות.

מבחינת הילידים אגב, הגלובליזציה החלה עוד הרבה קודם, עם נחיתת האדם הלבן הראשון על חופי אוסטרליה. מדובר היה בכמה משלחות הולנדיות, שהצליחו להגיע אל האי במאה ה-17. על הנייר, המשלחות הללו עזבו בלי להשאיר חותם. גם ויליאם דמפיר, האנגלי הראשון שמגיע לאוסטרליה ב-1688, עוזב בסופו של דבר ללא ממצאים מיוחדים. אך התנועה לאוסטרליה גלגלה כדור שלג, ויצרה את התנאים להגעתו של קצין הצי הבריטי ג'יימס קוק, שישנה את פניה של היבשת לנצח. המטרה הרשמית של הגעתו של קוק לאוסטרליה הייתה מחקר, וקיבל הוראות ברורות למנהל משא ומתן ולשתף פעולה עם המקומיים. אך קוק הודיע כי האי ריק מתושבים.כתוצאה מכך הוכרז האי כמושבת עונשין בריטית, ונשלחו אליה אסירים. יש מי שזוקפים את ההחלטה הזאת למה שהפך את אוסטרליה ליבשת לבנה, מפני שהחל את תהליך דחיקת רגליהם של האבוריג'ינים מאדמת מולדתם.

למרבה הצער, וגם אם חל שיפור בהסדרה החוקית של מעמד האבוריג'ינים, נדמה שמצבם הסוציו-אקונומי עדיין נמוך ומורכב. מצב זה משפיע מטבע הדברים גם על שימור התרבות. העובדה היא שהם הנמצאים בתחתית הסולם פועלים ביתר שאת לשימור צורת החיים האותנטית. מן העבר השני, מי שמצליחים לשפר את מצבם הכלכלי-חברתי, לא פעם יורידו את סממני השבט ואף מתנערים מהתרבות הילידית.

הקושי בשימור התרבות אינו רק פועל יוצא של הרצון להיטמע בחברה הלבנה. האבוריג'ינים, באשר הם תרבות עתיקה, העבירו את מסורתם לאורך ההיסטוריה בעל פה ובתוך המשפחה. כך ידעו השבטים לשמר מסורות, להעביר סיפורי עם, לחלוק אמונות ולקיים מסורתיים. תיעוד ומחקר מסודר נעשו רק על ידי אנתרופולוגים, אשר הביאו איתם (בוודאי בתחילת הדרך) תפיסות עולם ונקודת מבט מערבית, לבנה וקולוניאליסטית. מה שלא פעם מוחמץ במחקרים אלה הוא היחס של האבוריג'ינים לבעלי חיים. כשבטים החיים קרוב לטבע ולבעלי החיים, האבוריג'ינים הכירו היטב את בעלי החיים שחיו בסביבתם, כל חיה סימלה שלב בהתפתחותו של האבוריג'יני, מצב מסוים או מקרה. כך ידע כל אחד, בכל שלב באיזה שלב התפתחות הוא נמצא כפוף לבעל חיים המסמל אותו.

אז האם המאבק הסוער ומלא היצרים לזכויות יצליח לשמר את סממניה של התרבות המיוחדת הזאת? האם ההבדלים בין השבטים יישארו, או שאולי, לצורך הצלחת המאבק, יתאחדו צאצאי הילידים ויטשטשו את השוני? והאם, נוכח תהליכי גלובליזציה כל כך עוצמתיים, יצליחו שבטים אותנטיים, שגרים קרוב לטבע, להישמר? כנראה שרק העתיד יאמר. בינתיים, אפשר לנסות ללמוד, באופן אמיתי וכן, את התרבות המיוחדת הזאת, שיש לה היסטוריה עשירה של מנהגים, מסורת וגם לא מעט כאב.

פגסוס >>

אוסטרליה - מבחר טיולים מאורגנים >>

פגסוס ישראל טיולים מאורגנים >>

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
האבוריג'ינים

# data[].attributes.attachment_link.title
מסורת, מגוון, אדמה: מסע בעקבות האבוריג'ינים באוסטרליה

# data[].attributes.attachment_link.description
מה עולה לכם בראש כשאתם שומעים על האבוריג'ינים? תרבות קדומה ביבשת רחוקה? אולי דווקא סיפור על חברה שהוכחדה? או אולי תמונתה של האצנית האולימפית קת'י פרימן, שעשתה היסטוריה באולימפיאדה של סידני 2000? והאם בכלל - כל התשובות נכונות? אולי לפני שמנסים לחפש תשובות מוחלטות לשאלות הללו, כדאי לדעת שהאבוריג'ינים ומעמדם הם נושאים אקטואלים (שלא לומר בוערים), שנדונים ללא הרף בזירות הפוליטיות והחברתיות.

# data[].attributes.headline
מנהיג שנמלט בחסות החשיכה, מרדף בינלאומי ומאסרים - האם זו רק ההתחלה? - Markerweek - TheMarker

# data[].attributes.subject
מנהיג שנמלט בחסות החשיכה, מרדף בינלאומי ומאסרים - האם זו רק ההתחלה? - Markerweek - TheMarker

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אם בתחילת 2017 היו מספרים לתושבי ברצלונה שבסוף השנה הפוליטיקאים שלהם ינהלו קמפיין בחירות מהכלא, משל היו אסירים פוליטים במשטרים חשוכים, הם הם כנראה היו מתבדחים שדבר כזה אפשרי רק בנסיעה במכונת זמן חזרה לעידן הרודן פרנקו. הם לא העלו על דעתם שבתוך כמה חודשים יתפתח מסעה של קטלוניה לעצמאות לכדי משבר פוליטי מטלטל שאותו איש לא צפה, ונהפך לאחד הסיפורים הגדולים והמרתקים של השנה.

הסיפור הזה כולל אלמנטים שנדמה שפסו מאירופה של המאה ה-21: מאסרים פוליטיים בגין המרדה, מרדף בינלאומי, השתלטות על מוסדות שלטון ומנהיג דמוקרטי אחד שנמלט מהמדינה בחסות החשיכה. נשיא קטלוניה קרלס פודג'מון, שהוביל מאז ניצחונו ב-2015 קו בדלני נחוש לעבר עצמאות מדינית, הודח באוקטובר על ידי השלטון המרכזי בספרד בעקבות משאל העם הלא חוקי שערך בקטלוניה וסירובו להתפשר עם מדריד. הוא נמלט מארצו לעבר בלגיה עם ארבעה פוליטיקאים ממפלגתו, לאחר שקיבל מקלט מדיני בפלנדריה - אחת משלוש היחידות הפדרליות שמרכיבות את המדינה. בלגיה עצמה מצויה תחת איום בדלני מתחזק בחסות המפלגה הפלמית הלאומנית (N-VA), המנסה לנצל את שבריריות המבנה הפוליטי במדינה ואת פיגועי דאעש המחרידים שהיכו בה כדי לחזק את כוחה. פוד'גמון וחבריו למפלגה נאלצו להסגיר עצמם לרשויות בבריסל, בירת האיחוד האירופי, בעקבות בקשת ההסגרה של ספרד. עם זאת, ב-5 בדצמבר ביטל בית המשפט העליון של ספרד את צו המעצר הבינלאומי והתיר לחמישה מהם לחזור לספרד.

לקריאה: לחצו על סימון המדינה

בה בעת, ארבעה מהאישים הבכירים במפלגת השלטון הבדלנית של קטלוניה, שנאסרו באוקטובר, נאלצו להישאר במעצר עד אחרי הבחירות בקטלוניה, שנערכו ב-21 בדצמבר, לפי החלטה שקיבל בתחילת החודש בית המשפט העליון במדריד. הארבעה, בהם סגן נשיא קטלוניה אוריול ז'ונקרס ושר הפנים חואקים פורן, מואשמים בסעיפי המרדה, ניצול לרעה של סמכויותיהם ושימוש לא חוקי בתקציבים ממשלתיים. הדחתם אושרה בפרלמנט במדריד לצד ההחלטה לקיים בחירות חדשות בקטלוניה, מתוך תקווה של ממשלת ספרד כי הפעולה התקיפה שלה נגד פודג'מון וחבריו ירתיעו את העם הקטלוני ויביאו להיחלשות המפלגה הבדלנית.

אולם סקרים שפורסמו בתחילת דצמבר הצביעו דווקא על זינוק בתמיכה במפלגה, שזכתה לכמעט 20% מהקולות, בצמידות למפלגת המרכז CS המתנגדת לעצמאות קטלוניה, ומעט אחרי מפלגת השמאל הרפובליקאית ERC, שתומכת בעצמאות וזכתה ל-23% מהקולות. עם תוצאות כאלה לקו הבלדני יהיה רוב מובהק בפרלמנט, וייתכן שאחרי הבחירות יתחוור לספרדים כי הלהט הקטלוני להיפרדות רק התעצם.

המדינה נהפכה לנטל

מעבר לכל האלמנטים שמרכיבים את עלילת העצמאות הקטלונית, בלב לבו של הסיפור פועם דחף של התעוררות לאומית מחודשת, הפורצת בימים אלה ברחבי היבשת. ההתעוררות הזאת באה לידי ביטוי בקרב עמים שונים ובאזורים שונים: בספרד עם חבל הבאסקים, במחוזות לומברידה ובוונטו שבצפון איטליה, בסקוטלנד המבקשת להשתחרר מבריטניה, בבלגיה, שבה הפלמים והוולונים מנהלים עימות ממושך, וגם מקומות קטנים יותר וידועים פחות כמו האי קורסיקה ששייך לצרפת, חבל מוראביה בצ'כיה ומחוז איסטריה בקרואטיה. ההבדלים בין המקומות האלה רבים, אבל דבר אחד משותף לכולם: כל חבל ארץ רואה עצמו כבעל זהות אתנית עצמאית, ולכן רוצה לנהל את ענייניו ואת כספו בלי התערבות - בין אם כמדינה עצמאית או כישות אוטונומית בעלת סמכויות מהותיות.

ברחבי אירופה יש כיום כ-15 חבלי ארץ בעלי שאיפות להגדרה עצמית. חלקם רשמו השנה התחזקות משמעותית בקו הבדלני. אם המגמה תמשיך לצבור תאוצה, ההתעוררות הלאומית החדשה מאיימת לשנות לא רק את פני אירופה, אלא גם את המבנה המוכר של מדינת הלאום, שהשתרש ברחבי העולם מאז המאה ה-18. המבנה הפוליטי של מדינות רבות באירופה הוא מדינת לאום מאוחדת, ובהן ארבע הגדולות - בריטניה, גרמניה, ספרד, איטליה. אולם בתהליך הפירוק של מדינת הלאום המאוחדת, הסובלת מהיחלשות עקבית במקומות כמו ספרד, איטליה ובלגיה, עשוי להתקבל מבנה מדיני חדש: מדינת־על אחת נטולת לאום - האיחוד האירופי - ובה שורות שורות של אוטונומיות אתניות, שפעם היו חלק ממדינה אחת. ספרד, למשל, היא איחוד של 17 אוטונומיות, גרמניה מחולקת ל-16 תת־מדינות, איטליה מורכבת מ-20 מחוזות, ובריטניה המופרדת לארבע אומות. ככל שהאיחוד סיפח אליו יותר סמכויות, כך הוא רוקן את המדינות האלה ממשמעות עבור קבוצות לאומיות שונות.

"אפשר לטעון שהתרחש עיוות היסטורי שהביא לכך שלקבוצות לאום כמו הסקוטים, הקטלונים והבסקים אין מדינות לאום משלהן, בעוד לאומים אחרים, קטנים יותר, כמו האסטונים, הלטבים, והמונטנגרים זכו למדינת לאום", אומר ד"ר עופר קניג מהמכון הישראלי לדמוקרטיה, החוקר את המערכות הפוליטיות במדינות אירופה. "השאלה החשובה היא מה ההיתכנות של קבלת עצמאות, וזה כבר עניין מורכב יותר. היכולת להוריד מהפרק את אופציית המאבק האלים להשגת עצמאות תלויה בגורמים כמו מידת התמיכה של האזרחים במהלך, אבל גם בחסמים חוקתיים ודיפלומטיים - כמו עד כמה ישתדלו מוסדות האיחוד האירופי לחסום כזו אפשרות, מחשש לתקדים".

האיחוד האירופי הוא אכן המחסום הגדול של המדינות הפוטנציאליות. במקרה של קטלוניה, האיחוד הבהיר באופן ברור ותקיף כי לא יכיר בה כמדינה עצמאית, ואליו הצטרפו ארה"ב ומדינות נוספות. המעצור של הקטלונים הוא כמובן איתות ברור של מוסדות האיחוד לשאר העמים החושקים בעצמאות - ובלי הכרה של האיחוד יהיה קשה מאוד למדינה להתנהל באופן עצמאי מבחינה מדינית ופיננסית.

"עצמאות בפני עצמה לא צריכה להיות עניין בעייתי מדי. הבעיה היא התהליך הפוליטי, שיוצר מתחים ועלול לזעזע את הכלכלה", אומר אוּריוֹל סָבָּטֶה, קטלוני מברצלונה ופוסט־דוקטורנט במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת לונד בשוודיה. "אם תהיה תקופת מעבר, בין אם לרפובליקה קטלונית חדשה או לכיוון ההפוך - של ספרד מאוחדת יותר - היא תלווה במהמורות כלכליות".

הסעיף שמקשה יותר מכל על שאיפות העצמאות של העמים האלה הוא העובדה שהכרה של האיחוד האירופי במדינה חדשה מחייבת תמיכה פה אחד של כל 28 המדינות החברות. במקרה של קטלוניה, גם אם כל ה-27 יתמכו בעצמאותה, ספרד, שמתנגדת נחרצות לאפשרות כזאת, תוכל בקלות לסכל את התכנית.

העמים האלה נמצאים במלכוד. מצד אחד, האיחוד האירופי לא מוכן להכיר בהן כמדינה עצמאית. מנגד, עם מדינת־על כמו האיחוד האירופי, הם מרגישים שמדינת הלאום שחיבקה אותם במשך עשרות שנים - ספרד במקרה של קטלוניה, בריטניה במקרה של סקוטלנד, צרפת במקרה של קורסיקה - איבדה את החלק המרכזי בתפקיד שהיא סיפקה עבורם - לספק הגנה ביטחונית ותמיכה כלכלית. בנסיבות הפוליטיות־מבניות שהתפתחו באירופה עם התחזקות האיחוד והיחלשות המדינות, לשני המרכיבים כבר אין רלוונטיות אמיתית. במציאות שבה אירופה היא יבשת שלווה ונטולת עימותים אלימים בין מדינות, המטרייה הביטחונית שמעניקה מדינה עם צבא חזק מאבדת את חשיבותה; ובסיטואציה שבה המדינה נקלעת למשבר כלכלי עמוק וממושך, כפי שקרה עם רוב מדינות אירופה הגדולות בעשור האחרון, המדינה נהפכת לנטל כלכלי על חבל הארץ העשיר, שרוצה לצמוח במקום לממן את הגירעון הממשלתי ולסבסד את העניים באזורים אחרים, כמו במקרה של קטלוניה וצפון איטליה. במבט רחב, אפשר לומר שהמשבר הכלכלי הוביל למשבר פוליטי - כפי שקרה בספרד, באיטליה ובבריטניה: כולן ספגו מכה כלכלית קשה בסוף העשור שעבר, שמקבלת כעת ביטוי פוליטי עם הבערה הקטלונית, הבדלנות הצפון איטלקית והברקזיט.

"האיחוד החליש את סמכויות המדינה הריבונית - הוא לקח ממנה סמכויות לבריסל, ולכן הרבה אנשים במחוזות בדלניים חושבים שאם הממשלה הלאומית נהפכה למעין דרג ביניים שלטוני, בשביל מה צריך את המדינה?", אומר חוקר הלאומיות פרופ' אלכסנדר יעקובסון מהאוניברסיטה העברית. "בתקופה של מלחמות, חבל ארץ יעדיף להיות כפוף לממלכה חזקה, אבל זה לא המצב כיום. האירופאים יצרו מבנה פוסט־לאומי שהוא הרבה יותר מאשר ברית בין מדינות, אבל פחות מאשר מדינת־על. האיחוד האירופי הוא משהו בתווך. שיתוף הפעולה באיחוד יצר אירופה שלווה, חופשית ומשגשגת מבחינה כלכלית. לכן, אם חבל ארץ נשאר בתוך האיחוד, הפרישה שלו ממדינת הלאום דרמטית פחות, כי ממילא הגבולות פתוחים. זאת פרישה דה לוקס - המחיר שהם נדרשים לשלם קטן הרבה יותר. הבעיה היא שהאיחוד מתנגד לפרישות. אם הקטלונים יבחרו להישאר תחת ריבונות ספרד, זה רק משום שהאיחוד לא מוכן להכיר בהם כמדינה נפרדת".

הצפון־איטלקים רוצים להשאיר את הכסף אצלם

להבדיל מקטלוניה, שחותרת לעצמאות, ההתעוררות הלאומית בצפון איטליה מגבילה עצמה לפי שעה לקבלת אוטונומיה. במחוזות לומברדיה ו־ונטו, שבירותיהם בהתאמה הן מילנו - הבירה הכלכלית של צפון איטליה, ו־ונציה, מגנט תיירות עולמי, מתגוררים יחד כ-25% מתושבי איטליה, ובסך הכל כ-15 מיליון איש. שני המחוזות הם העשירים במדינה ואחראים לכ-30% מהתמ"ג של איטליה, הנמצאת במשבר כלכלי מתמשך, ומתמודדת עם צמיחה אפסית לצד חוב ממשלתי אדיר של כ-2 טריליון יורו.

בלומברדיה ובוונטו דורשים הבדלנים לקבל מעמד של אוטונומיה, כמו חמישה מחוזות אחרים באיטליה, ובהם האיים סיציליה וסרדיניה. בדומה לקטלוניה, גם בלומברדיה ובוונטו ערכו באוקטובר משאל עם בסוגיית האוטונומיה, וגם שם זכו הבדלנים ברוב סוחף. כמו בקטלוניה, שיעור ההצבעה היה נמוך במיוחד - 38% בלומברדיה, שבה 10 מיליון תושבים, ו-57% בוונטו, שבו 5 מיליון תושבים.

משאל העם עסק בשאלת הגדלת הסמכויות שיעניק הממשל המרכזי ברומא למחוזות, בעיקר בכל הנוגע להכנסות ממסים. כמו הקטלונים, גם הצפון־איטלקים העשירים רוצים להשאיר אצלם נתח גדול יותר מהמסים שהם גובים, ולהשקיע אותו במחוז - במקום לסבסד את העניים של דרום איטליה ואת החוב הממשלתי התופח של הפוליטיקאים ברומא. בוונטו, למשל, דורשים הבדלנים להשאיר ברשותם 90% מהמסים. זהו כסף גדול: לומברדיה מעבירה בכספי מסים לממשלה המרכזית ברומא 54 מיליארד יורו יותר ממה שהיא מקבלת, ובוונטו הפער הוא 15.5 מיליארד יורו.

בשני המחוזות שולטת מפלגת הימין הלאומנית "הליגה הצפונית", שאמנם זנחה את חזונה להתנתק מאיטליה, אבל ממשיכה לקדם סדר יום בדלני, הזוכה לתמיכה מפורצה איטליה (Forza Italia), מפלגת הימין־מרכז של ראש הממשלה לשעבר סילביו ברלוסקוני, ומפלגת חמשת הכוכבים השמאל־פופוליסטית של הקומיקאי בפה גרילו.

"בקרב חלק מתושבי המחוזות האלה יש תחושה שאיטליה כמדינה מאוחדת אינה מספקת להם ערך מוסף", אומר ברנדו בניפיי, חבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הסוציאל־דמוקרטית האיטלקית (PD). בניפיי, המתנגד למתן אוטונומיה ללומברדיה ולוונטו, מתגורר בלה ספציה, השייכת למחוז ליגוריה שבמערב איטליה. "זה נובע מסוגיית המסים, שלדעתם גבוהים מדי ביחס לשירותים שהם מקבלים מהמדינה. הרוב הסוחף במשאל העם היה מעין הצבעת מחאה, שמבטאת תמיכה במגעים עם הממשלה המרכזית ברומא לקבלת אוטונומיה. אבל מנקודת מבט פרגמטית, מעבר לאוטונומיה ילווה בהוצאות פיננסיות גדולות, שיהיה להן מחיר ציבורי".

בניפיי, שתומך בחיזוק האיחוד האירופי, מייחס את גל ההתעוררות באירופה לחולשת המוסדות להתמודד עם המשבר הכלכלי. "ההתחזקות הבדלנית היא תוצאה של השלכות חברתיות שונות של המשבר, וחוסר היכולת של מוסדות אירופיים לספק פתרונות מלאים לאזרחים מוטרדים בגלל מבנה מוסדי חלש יחסית. הרבה אנשים ברחבי אירופה חשו תחת מתקפה לאור הגלובליזציה המהירה, ההגירה ומשבר הפליטים".

"האיטלקים תקועים באמצע", אומר יעקובסון. "הזהות האזורית חזקה מאוד באיטליה, בקרב הטוסקנים, הלומברדים, והסיציליאנים, אבל איטליה לא הצליחה לבנות לאומיות איטלקית חזקה - רגש הסולידריות של תושבי מילנו עם סיציליה אינו חזק מספיק. מצד שני, לצפון איטליה אין רגש לאומי נפרד שהוא חזק מספיק בשביל לחתור למדינה נפרדת".

האנגלים יוצאים מהאיחוד, הסקוטים רוצים להישאר

יוצאת הדופן היא סקוטלנד, בעיקר משום שבניגוד לשאר המקרים, סיכוייה לקבל עצמאות דווקא גדולים. סקוטלנד היא חבל הארץ היחיד כיום ששאיפותיו ליהפך למדינה נפרדת יכולים לקבל הכרה הן על ידי מדינת האם והן על ידי האיחוד האירופי.

בניגוד לקטלוניה ולצפון איטליה, סקוטלנד זוכה למעמד של מדינה נפרדת במובנים רבים: המערכת המשפטית שלה נותרה עצמאית, יש לה פרלמנט וממשלה נפרדים, מערכת חינוך ודת משלה, נציגות עצמאית באיחוד האירופי, ואף שטרות ליש"ט ייחודיים. כל אלה תרמו לחיזוק הזהות הלאומית שלה ולשאיפות העצמאות של רבים מתושביה. המצב הכלכלי מספק לשאיפות האלה מסגרת משמעותית: בדומה לקטלוניה וצפון איטליה, גם סקוטלנד היא חבל ארץ מהעשירים באירופה, עם כלכלת שירותים מתקדמת ומוטת יצוא ורמת הכנסה גבוהה לנפש (מעל 43 אלף דולר ב-2017 - יותר מגרמניה ובלגיה). התמ"ג הסקוטי הסתכם השנה ב-200 מיליארד דולר - בערך כמו כלכלת פורטוגל כולה.

"אם הסקוטים יפרשו זה סיפור אחר", אומר יעקובסון. "האנגלים מכירים בזכותה של סקוטלנד לפרוש מהאיחוד, כולל מפלגת השמרנים, לא רק הלייבור. אם הסקוטים יבינו שהקשרים עם אירופה חשובים יותר מהקשר עם בריטניה אחרי הברקזיט, הם יעדיפו לפרוש מבריטניה כדי להיות חלק מהאיחוד".

סקוטלנד, שהיא חלק מהממלכה הבריטית המאוחדת, קיימה ב-2014 משאל עם על היפרדות לעצמאות. בתום קמפיין עתיר אמוציות בין הבדלנים לתומכי ההישארות, 55% מהסקוטים הצביעו נגד היפרדות. השיקול המרכזי שעמד בפני מצביעים רבים היה רצונם להיות חלק מבריטניה כדי להישאר באיחוד האירופי, על שלל היתרונות שהמעמד מעניק לתושבים, ובהם חופש תנועה של אנשים, סחורות ועובדים בשטחי האיחוד. אולם הקלפים נטרפו לחלוטין בשנה שעברה, כשבמשאל העם על הברקזיט הכריעו תושבי בריטניה בעד היפרדות מהאיחוד. רוב מוצק של הסקוטים - 62% - הצביע במשאל זה לטובת הישארות באיחוד.

לאחר התוצאות, הבדלנות הסקוטית, שספגה הפסד כואב ב-2014, הרימה מחדש את ראשה, ובמארס האחרון הוחלט בפרלמנט הסקוטי לערוך משאל עם חוזר בשאלת העצמאות, שצפוי להתקיים לכל המאוחר באביב 2019. מנהיגת סקוטלנד ויו"ר המפלגה הבדלנית, ניקולה סטרג'ן, טענה כי הברקזיט שינה את הנסיבות וכי עזיבת האיחוד נכפתה על סקוטלנד בניגוד לרצונה. משאל העם הסקוטי העתידי צפוי להקשות על הליך היפרדות בריטניה מהאיחוד, ועשוי להשאיר בתוכו את סקוטלנד אם זאת תכריע להיפרד לעצמאות.

"התשוקה לעצמאות נובעת מהרצון לעבור למושב הנהג ולעצב את עתידנו בעצמנו", אומרת קתריונה מתיסון, דוברת המפלגה הבדלנית הסקוטית (SNP). "עצמאות אמנם אינה האפשרות היחידה עבור סקוטלנד, אבל אם יתברר שהיא הטובה ביותר, או האפשרות היחידה שבה סקוטלנד יכולה להגן על האינטרסים שלה, אז העם הסקוטי צריך לקבל את הזכות להחליט זאת". מתיסון מדגישה את רצונה של סקוטלנד להישאר חלק ממשפחת אירופה. "סקוטלנד תומכת מאוד בהישארות באיחוד והצביעה ברוב גדול נגד הברקזיט. אנחנו מרגישים בנוח לחלוק ריבונות עם מוסדות האיחוד בנושאים כמו סביבה וסחר.

"כמו הקטלונים, גם הסקוטים תופשים עצמם כאומה נפרדת", אומר יעקובסון. "זאת אומה עם היסטוריה עשירה, שהיתה ממלכה עצמאית במשך מאות שנים. איש אינו מפקפק בכך שיש אומה סקוטית, ושאנגליה וסקוטלנד הן שתי ארצות שנהפכו לאומה מאוחדת. לסקוטלנד תמיד היה חוק משלה, עם שיטה משפטית שונה ובית משפט עליון נפרד. ברור לגמרי שללאומיות הסקוטית יש גם יסוד כלכלי ואידיאולוגי - סקוטלנד היא מדינה קפיטליסטית פחות מאנגליה, והיא מדינת רווחה שתמיד היתה משמאל לאנגליה בשאלות סוציו־אקונומיות. העניין הכלכלי השפיע מאוד על השונות הלאומית. אחת הסיבות שבגללן התחדדה הלאומיות הסקוטית היא המשבר הכלכלי, ואחריו הברקזיט - השמרנים האנגלים לוקחים את כל בריטניה החוצה מהאיחוד, ואילו הסקוטים רוצים להישאר".

קניג מצביע על מגמת התחזקות עקבית של המפלגות הבדלניות. "המפלגה הסקוטית הלאומית (SNP) קיבלה בשתי הבחירות האחרונות בבריטניה את שיעורי התמיכה הגבוהים מאז הקמתה בשנות ה-30. היא גם מפלגת השלטון בפרלמנט הסקוטי ברציפות מאז 2007. בבלגיה, הברית הפלמית החדשה (N-VA), מפלגה שנושאת את דגל הבדלנות הפלמית, התחזקה מאוד מאז היווסדה בראשית המאה והיא כיום המפלגה הגדולה ביותר בבלגיה, קל וחומר בפרלמנט הפלמי, והיא נמצאת כיום בקואליציה השלטונית. באיטליה, הליגה הצפונית (LN), שמחזיקה בשלטון בלומברדיה ובוונטו, מתחזקת מאוד ברמה הארצית, נהנית מתמיכה חסרת תקדים, ולפי סקרי דעת קהל תיהפך למפלגה הרביעית בגודלה בבחירות שצפויות להיערך בחודשים הקרובים. גם בספרד, המפלגות הבדלניות בקטלוניה, שתמיד נהנו מתמיכה משמעותית, התחזקו לאחרונה עוד יותר".

סבטה הקטלוני טוען כי "עצמאות תאפשר לנו לא רק הזדמנות ייחודית להקים יסודות של מדינה חדשה מאפס, אלא גם לנהל דיון ציבורי בנושאים שנחשבים טאבו ברוב המדינות הקיימות. שאלות כמו האם אנחנו בכלל רוצים צבא, באיזה סוג של מערכת כלכלית אנחנו חושקים, ומהי מערכת המשפט המועדפת". סבטה מסתייג מהיסודות הלאומניים שבדרישת העצמאות, אבל תומך בזכות להגדרה עצמית של קטלוניה. "עצמאות תאפשר לנו לטפח את התרבות הקטלונית בלי תחושה של עוינות מצד הממשלה הספרדית. לפני כמה שנים אמר שר התרבות של ספרד כי הוא רוצה שהילדים הקטלונים ירגישו שהם ספרדים, לא קטלונים. רבים מאתנו פשוט עייפים מהגישה הספרדית. אני לא אומר שהתרבות שלנו טובה יותר, אני פשוט רוצה לשמר אותה ללא הפרעות, זה הכל".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
האיחוד האירופי

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
קטלוניה (ספרד)

# data[].attributes.attachment_link.title
מנהיג שנמלט בחסות החשיכה, מרדף בינלאומי ומאסרים - האם זו רק ההתחלה? - Markerweek

# data[].attributes.attachment_link.description
אם בתחילת 2017 היו מספרים לתושבי ברצלונה שבסוף השנה הפוליטיקאים שלהם ינהלו קמפיין בחירות מהכלא, משל היו אסירים פוליטים במשטרים חשוכים, הם הם כנראה היו מתבדחים שדבר כזה אפשרי רק בנסיעה במכונת זמן חזרה לעידן הרודן פרנקו.

# data[].attributes.headline
לתכנן צפיפות: הפתרון המפתיע לבעיית הפקקים - אנרגיה ותשתיות - TheMarker

# data[].attributes.subject
לתכנן צפיפות: הפתרון המפתיע לבעיית הפקקים - אנרגיה ותשתיות - TheMarker

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אם אתם סובלים בפקקים וסבורים שהבעיה היא מחסור בתשתיות - תחשבו שוב. מקורו של משבר התחבורה ברוב האזורים בישראל אינו במחסור בתשתיות, כי אם בעודף תשתיות שתוכננו רע מאוד.

הכשל מתחיל בהפרדה. בנו אצלנו אזורי מגורים לחוד, מרכזי תעסוקה לחוד, אזורי בילוי לחוד, מקומות מסחר לחוד, ושירותי רווחה לחוד. אדם מן השורה נזקק לכולם, וכשהם נפרדים זה מזה אי־אפשר להשיג דבר במרחק הליכה, ולכן צריך לנסוע ולהסיע מכל מקום לכל מקום. נוסף על נסיעה לעבודה, אנחנו נוסעים להביא את הבת לחוג קראטה, מזיזים את האוטו כדי לתקן מסך בסלולרי של הבן, נוהגים למקום שבו אפשר להסתפר, ונוסעים לביקור שגרתי אצל רופא במרפאה של קופת חולים שהורחקה לשולי העיר.

אפילו כדי להיפגש עם חברה צריך רכב צמוד, מפני שבית קפה אפשר למצוא רק באזור שיועד לעסקי בילוי. כך שולחים את הציבור לנוע על גלגלים, כל הזמן - מהבית במגדל הדירות לעבודה במגדל המשרדים, מהעבודה לקניון הסגור כדי לקנות שמלה, ומשם למסעדה במתחם בקצה העיר.

ההפרדה פוגעת באיכות החיים, מכיוון שהיא מאלצת אותנו לבזבז שעות על נהיגה. היא גם מייקרת את המחיה הפרטית, משום שהיא מחייבת אחזקת כלי רכב לכל אדם בוגר במשפחה. כך גם כסף ציבורי מתבזבז לרוב - שימו לב: בכל אחד מהמקומות עם השימוש הבלבדי יש חניון שלפחות מחצית היממה ריק לגמרי. כך גם הכבישים המובילים לשם - גדושים בשעות הנסיעה לעבודה וממנה, ושוממים בשבתות ובערבים.

באזורים שבהם השימושים מעורבים, הרחוב, החניון והכביש משרתים צרכים מגוונים במשך שעות היממה - המדרכה שעמוסה ביום באנשים הממהרים לעבודתם נהפכת בערב למקום שאליו מוציאה המסעדה כיסאות. החניון ששימש את באי המשרדים ביום, מאחסן בלילה מכוניות של דיירי האזור. זה ניצול תשתיות יעיל וחסכוני הרבה יותר.

אין סיכוי לאוטובוס

אם כבר הפרדה, לפחות שהדרך תהיה יעילה, אך גם בכך כושלים המתכננים: רשת הדרכים המקשרת בין אזורים בערים בישראל מתוכננת במתווה שמאריך ומסרבל את המסע. השכונות החדשות מורכבות מרחובות קצרים ללא מוצא שבקצה השני שלהם מתחברים לרחובות שכונתיים מתעקלים וארוכים. כל שכונה כזאת מוקפת ברצועות "ירוקות" ובכביש מהיר, שיחד יוצרים מחסום מפני חציה ומעבר ישיר, ולכן מחייבים נסיעה ברכב במעקפים ארוכים אפילו בין יעדים ממש קרובים.

הגרוע מכל הוא שרשת דרכים כזאת גוזרת כליה על תחבורה המונית על־קרקעית. כשרחובות מתוכננים כך, האוטובוסים העוברים בין האזורים השונים יורדים מהדרך הישירה כדי להיכנס ולצאת מכל שכונה ושכונה, לפעמים פעמיים, שלוש וארבע, ומכיוונים שונים. התוצאה היא מסלולים מתפתלים ומייגעים שבהם אוספים מעט אנשים - דבר שמוריד את התדירות וגוזר המתנה ארוכה בתחנות. זה שירות לא אטרקטיבי לנוסעים, הנמנעים ממנו בכל דרך ומעדיפים את הרכב הפרטי, ובצדק.

תחבורה ציבורית פועלת היטב כשהיא נוסעת בצירים ישרים החוצים זה את זה בשתי וערב ברחובות ראשיים, שאליהם מגיעים ברגל במרחקים קצרים דרך רחובות קטנים שמקשרים ביניהם. יש בישראל כמה שכונות, בעיקר במרכזי הערים הישנות, שבהם רשת הדרכים בנויה בצורה זאת.

האבסורד הוא שגם באזורים ותיקים שתוכננו עם רשת טובה, התחבורה הציבורית אינה נוחה. שוב, הסיבה לכך היא תכנון לקוי ועודף תשתיות שדואגות לשטף התנועה של כלי הרכב הפרטיים העומדים בפקקים, ולא לנוחות ההגעה ברגל לנקודות האיסוף של התחבורה הציבורית שהיא החלופה האמיתית והיחידה לפקק. תחבורה ציבורית הולכת יד ביד עם הליכה ברגל אל נקודות האיסוף.

ואולם בישראל האזורים הסובבים את תחנות הרכבת אינם בטוחים ונעימים ליציאה העירה; הרחובות העירוניים מתוכננים כדי להאיץ את נסיעת כלי הרכב, תוך סיכון של הולכי רגל החוצים את הכבישים במעברים בלתי־מרומזרים; תחנות אוטובוסים ממוקמות במרחק מאות מטרים ממעבר חציה; והמעברים בין המדרכות ברחוב מחייבים טיפוס על גשר או ירידה למחילות תת־קרקעיות.

מתעתעים בתושבים

התקלות בתכנון הדרכים הן המרכיב המרכזי ביותר בגובה מחירי הדיור, והן משפיעות באופן ישיר ועמוק על יוקר המחיה. הפקקים הם תקלה כלכלית לא רק בגלל בזבוז זמן בכביש, אלא בעיקר משום שהם מרחיבים את הפערים החברתיים. בקצה הפקק נמצאת זו שנוהגת במכוניתה יום־יום, משכונה חדשה באשקלון או בחדרה - לעבודתה כבודקת תוכנה בהרצליה פיתוח או כיועצת עיצוב בחנות רהיטים בראשון לציון מערב, שעתיים לכל כיוון.

בקצה השני נמצא זה שיורד בבוקר לרחוב פרישמן פינת דיזנגוף בתל אביב, שותה מיץ תפוזים בבית קפה, תופס משם את אחד האוטובוסים לסטארט־אפ בקומה 22 במגדל ברוטשילד, חוזר הביתה ברגל תוך כדי איסוף מצרכים לארוחת ערב, ויוצא אחריה לבילוי בפאב בפלורנטין. אל הפאב הוא יגיע באופניים שיתופיים והוא יחזור במונית, שתעלה לו בקושי 30 שקל.

הוא חווה את הפקקים בעיקר דרך כתבות בעיתונים, ויש לו כסף לשלם על דירה בעיר שמאפשרת לו חיים כל כך נוחים בלי אחזקת מכונית, בזכות עירוב השימושים, רשת הדרכים הטובה וצפיפות המגורים.

תנופת הפיתוח הנוכחית - שדוחף משרד האוצר דרך קבינט הדיור, מנגנוני הוותמ"ל והסכמי הגג - נתקלת בהתנגדותם של תושבים המתריעים מפני "צפיפות יתר" שבאה עם מגדלים, ולכן הם דורשים תשתיות. למעשה, מתעתעים בהם, והאמת היא בדיוק ההפך: הנתיב והמחלף הם הבעיה, והפתרון טמון בבנייה של אלפי יחידות דיור, בתנאי שהן יתוכננו נכון.

אם תנופת הבנייה תנוצל לתיקון טעויות התכנון מן העבר, היא תוכל לצמצם את הצורך בשימוש בכלי רכב - בזכות צפיפות שתאפשר להשיג יותר ויותר דברים במרחק הליכה, כמו במרכזי הערים החזקות בעולם, וכמו בתל אביב. צפיפות עם תכנון נכון היא גם המפתח לתחבורה ציבורית יעילה בתשתית זולה, שאפשר להגיע בעזרתה לעבודה בערים אחרות.

שכונות עם "כבישים רחבים" ו"פארקים", לעומת זאת, הן הדרך הבטוחה לפקקי תנועה, להגדלת יוקר המחיה והפערים החברתיים, כפי שהוכיחו אלפי ניסויים בבני אדם ברחבי תבל: מי אמר פרוורי ארה"ב, פריז, ברצלונה ופרנקפורט, ולא קיבל את פרברי מטרופולין גוש דן, שהפקקים והפערים שלו מתחילים בקרית גת בדרום, בחדרה בצפון, ובאריאל במזרח.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משרד התחבורה

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
תחבורה ציבורית

# data[].attributes.attachment_link.title
לתכנן צפיפות: הפתרון המפתיע לבעיית הפקקים

# data[].attributes.attachment_link.description
אם אתם סובלים בפקקים וסבורים שהבעיה היא מחסור בתשתיות - תחשבו שוב. מקורו של משבר התחבורה ברוב האזורים בישראל אינו במחסור בתשתיות, כי אם בעודף תשתיות שתוכננו רע מאוד. הכשל מתחיל בהפרדה. בנו אצלנו אזורי מגורים לחוד, מרכזי תעסוקה לחוד, אזורי בילוי לחוד, מקומות מסחר לחוד, ושירותי רווחה לחוד.

# data[].attributes.headline
בשביל האייפון שלכם: האנשים שעובדים 10 שעות בעמידה בלי הגנה מכימיקלים מסוכנים - בעולם - TheMarker

# data[].attributes.subject
בשביל האייפון שלכם: האנשים שעובדים 10 שעות בעמידה בלי הגנה מכימיקלים מסוכנים - בעולם - TheMarker

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
במתחם הייצור של חברת קאטצ'ר (Catcher Technology) בסו צ'יאן, עיר תעשייתית בסין שנמצאת במרחק שש שעות נסיעה מבייג'ין, העובדים עומדים עד 10 שעות ביום ומכינים את המעטפת למכשירי האייפון של אפל. הם עובדים עם כימיקלים מסוכנים - לעתים ללא כפפות או מסיכות לפנים.

תנאי עבודה אלה - שהופיעו בדו"ח של ארגון לשמירה על זכויות עובדים בסין ( CLW) ותוארו על ידי עובדי קאטצ'ר בראיונות לבלומברג - מציגים את הצד האפל של פריחת תעשיית ההיי-טק בכלכלה השנייה בגודלה בעולם. חברות סיניות משווקות את ההזדמנות להתקדם לתעשיית ההיי-טק כדי למשוך מיליוני עובדים, שבלעדיהם ייצור האייפון וגאדג'טים אחרים לא היה אפשרי.

העובדים אמרו כי לפעמים חסרים אטמי אוזניים ומשקפי מגן, מה שבעייתי ומסוכן כשעובדים בסביבה רועשת שבה עפים חלקיקי מתכת קטנים. לפי CLW, עוצמת הרעש במפעל של קאטצ'ר הוא ברמה של 80 דיציבלים - בדומה למפעל לגריסת אשפה. כשהם מסיימים את העבודה, מוסיפים בארגון, העובדים חוזרים למעונות מוזנחים שאין בהם מקלחות או מים חמים. רבים לא מתקלחים ימים, לפי עדויות העובדים שראיינה בלומברג.

"הידיים שלי הפכו ללבנות, ללא זרימת דם, אחרי יום אחד של עבודה", אמרה אחת העובדות שמרוויחה 4,000 יואן בחודש - קצת יותר משני דולרים לשעה. זוהי העבודה הראשונה שלה מחוץ לביתה במחוז חנאן. היא עברה לעבוד בקאטצ'ר לאחד שהעסק של בעלה נקלע לקשיים. "אני מספרת למשפחה שלי דברים טובים על העבודה ושומרת את הסבל לעצמי", היא אומרת.

אפל מנסה כבר שנים לשפר את תנאי העבודה במפעלים של יצרניות הרכיבים למוצריה, לאחר גל התאבדויות של עובדים במפעלי השותפה המרכזית שלה בסין פוקסקון ב-2010 שעוררה ביקורת רבה על תנאי העבודה בחברות שעובדות עם אפל.

# data[].attributes.attachment_link.title
בשביל האייפון שלכם: האנשים שעובדים 10 שעות בעמידה בלי הגנה מכימיקלים מסוכנים

# data[].attributes.attachment_link.description
במתחם הייצור של חברת קאטצ'ר (Catcher Technology) בסו צ'יאן, עיר תעשייתית בסין שנמצאת במרחק שש שעות נסיעה מבייג'ין, העובדים עומדים עד 10 שעות ביום ומכינים את המעטפת למכשירי האייפון של אפל. הם עובדים עם כימיקלים מסוכנים - לעתים ללא כפפות או מסיכות לפנים.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
עברה שנה, ושום דבר לא השתנה. זה, בגדול, מה שאפשר לומר על מאמציה של אפל לשפר את תדמיתה בעקבות הביקורת החריפה שנמתחה על תנאי העבודה בתאגיד פוקסקון הטייוואני, שמפעליו מייצרים עבור אפל את מכשירי האייפון שלה בסין. אפל אמנם הציגה תוכנית לשיפור התנאים, אך המציאות בשטח נותרה כשהייתה, כך מספר צ'יה מינג (שם בדוי, פרסום שמו האמיתי או כלי התקשורת שבו הוא עובד ללא אישור משלטונות סין עלול להביא להשעייה ארוכה) - עיתונאי סיני שהסתנן למפעל פוקסקון בטאי-יואן בריאיון מיוחד למגזין m .

הוא התחזה לפועל, הועסק, ובילה כשבוע בפס הייצור של האייפון בקיץ האחרון. "הלילה הראשון שבו הגעתי למפעל היה פשוט סיוט: ערימת זבל גדולה עמדה בכניסה לכל חדר וכל הבניין מעלה צחנה של אשפה שעמדה כל הלילה, זיעה וריח חזק של ספוג. המצעים שקיבלתי היו מלאי כתמים ואבק, וכשפתחתי את המגירה שלי, זחלו משם מקקים", הוא נזכר.

האנגלית של מינג טובה, וניכר כי החוויה במפעל עוד חיה בזיכרונו. הוא לא היחיד שניסה לחשוף את מעלליה של אפל בסין - פרסומים נוספים בתקשורת הבינלאומית הרימו את המסך על הזוועות שמתרחשות במפעלים והתנאים הקשים שבהם עובדים האנשים שמרכיבים את המכשירים הפופולריים: חשיפה לחומרים מסוכנים, 150 שעות נוספות בחודש, 90 ימי עבודה רצופים ללא חופשות, מגורים בתנאים תת אנושיים ויחס קשה מהמנהלים הם רק חלק ממה שמתרחש במפעלים, לפי העדויות הרבות.

התנאים הקשים אף הביאו לגל התאבדויות בפוקסקון בשנים האחרונות: 18 עובדים ניסו להתאבד במפעלי החברה, 14 מהם הצליחו. סטטיסטיקת ההתאבדויות בחברה נמוכה מסטטיסטיקת ההתאבדויות הכללית בסין. פוקסקון, מצדה, בחרה לפתור את הבעיה באמצעות התקנת רשתות וסורגים במגורי העובדים.

בעקבות הביקורת החריפה על המצב במפעלים, אפל השתכנעה כי היא מוכרחה להילחם על שמה הטוב ולנקוט צעדים שונים בניסיון לשנות את תדמיתה. בפברואר 2012 פתחה אפל את אחד ממפעלי פוקסקון בפני רשת הטלוויזיה abc. כתב Nightline סייר במפעל, דיבר עם עובדים והעלה טענות על שכר נמוך במיוחד. בכתבה צולם, בין היתר, קו ייצור שבו מכונות, ולא אנשים, מאשרות את איכות המוצר, וקול מתכתי חוזר ואומר "אוקיי", "אוקיי", "אוקיי" על כל מכשיר. עובדים קטינים, כפי שנטען בעבר שיש בו, לא נראו, ואחת הטענות שהועלו כלפי abc היא של העדר שקיפות. בכתבה עצמה נמסר גילוי נאות: "דיסני היא חברת האם שלנו ומחזיקת המניות העיקרית בדיסני היא קרן סטיב ג'ובס".

אפל המשיכה לנסות לטהר את שמה ושכרה גוף בשם "התאחדות העבודה ההוגנת" ונתנה לו להיכנס למפעלים של פוקסקון. במרץ 2012 הפיקה ההתאחדות דו"ח על המצב העגום שם, והציגה תוכנית שיקום שאמורה להסתיים ביולי השנה. ביולי 2012 קיימה ההתאחדות בדיקה שמצאה שיפור גדול בתנאי העובדים. רק חשוב לזכור שאפל היא זו שמשלמת על הבדיקה שמבצעת ההתאחדות, מה שמציב את האובייקטיביות שלה בסימן שאלה.

אלא שמינג עבד במפעל אחרי שתוכנית השיקום של ההתאחדות לעבודה הוגנת החלה: "תאמיני לי שההתאחדות לא עשתה שום דבר", הוא מבהיר, "כמו שאת יכולה לנחש, כלום לא השתנה אחרי הדו"ח שלה במרץ. המשכורות של העובדים בחלק מהמפעלים אולי עלו, אבל הן נותרו עדיין בתחתית דירוג השכר, טיפה מעל שכר המינימום בסין. הממצאים של הדו"ח הם אוויר בשביל אפל ופוקסקון".

על מנת להבין למה הדיון על המשכורות תפס את תשומת הלב הציבורית, יש לציין שמשכורת של עובד פשוט היא 1.4 דולרים לשעה. שעות נוספות הופכות להיות הכרחיות עבור חלק מהם. השכר החודשי מסתכם ב-245 דולר לחודש. אחרי 40 שעות נוספות יגיע עובד לסכום של 321.6 דולר לחודש.

גם כתב הטלוויזיה הצרפתית, בתוכנית "שליח מיוחד" המשודרת בערוץ פראנס 2, הצליח להסתנן למפעל בסוף 2012 וגילה שדבר לא השתנה בעקבות הדו"ח ושהעובדים עדיין סובלים מתנאים תת אנושיים. חלקם משוכנים במגורים שעדיין לא סיימו את בנייתם, ללא חשמל ומים, וחלקם תלמידי בית ספר שהמנהל שלהם איים עליהם כי לא יקבלו את תעודת הבגרות אם לא יעבדו במפעל.

היד התנפחה, החומרים חדרו לדרכי הנשימה

במפעלי פוקסקון בעולם עובדים 1.2 מיליון בני אדם. במפעל בטאי-יואן שאליו הסתנן מינג, עובדים 79 אלף איש. מדובר בעיר בתוך עיר, מתחם ענק הכולל מגורים לעובדים, חנויות, אולמות בידור, קפיטריה ומשרד דואר. "השימוש במתקנים הוא לרוב בחינם, שני שלישים מאולמות המשחקים לא פועלים בגלל תקלות, באולם הבידור מוקרן שוט של חדר ישיבות ולא הצלחתי למצוא בכל המתחם מקום אחד שמוכר כסאות ישיבה, מתלה כביסה או בירה", הוא מספר.

תהליך הגיוס של מינג החל ברגע שהגיע למפעל. "ביקשו ממני למלא טופס שבודק את מצבי הנפשי וכלל 30 שאלות על החודש האחרון, למשל: 'האם חווית מצב של טראנס מנטלי לאחרונה?'. אחרי שהגשתי את הטופס, נלקחנו באוטובוס למפעל עצמו והגענו למגורים".

כל חדר מיועד למגורים של עשרה עובדים ועולה 17.7 דולר לחודש, כולל חשמל ומים. בחדר גרים עובדים מקווי ייצור שונים, לכן אין הרבה הזדמנויות לרכוש חברים חדשים במפעל. כשמינג היה יוצא לעבודה חבריו לחדר היו מגיעים לישון בחדר, ויוצאים לקו שלהם כשהוא חזר ממנה. בחדר שלו התגוררו רק חמישה עובדים נוספים, אבל יש חדרים שבהם נדחסו יחד גם שבעה ושמונה אנשים בחלל הקטן.

הבוקר הראשון במפעל החל בקפיטריה. כמו המגורים, גם האוכל בתשלום. מחירי הארוחות הפשוטות והזולות ביותר נעים בין שלושה סנט לארוחת בוקר לשבעה סנט לארוחת צהריים, העובדים כנראה לא מאוד מרוצים מהאוכל. "בארוחת הבוקר פתאום שמעתי קללה ומישהו צעק: 'האוכל הזה נורא! אל תצפו אחר כך שאעבוד פה שעות נוספות!'", מספר מינג, "אחרי הצעקה הוא סינן שהוא הולך להרוס את המיטה והמגורים לפני שהוא יעזוב. אולי זו הסיבה שהיה חור גדול בקרש של המיטה שלי".

אחרי ארוחת הבוקר העובדים נלקחו כדי לחתום על חוזה ההעסקה: "הדגש הגדול בחוזה הוא על סודיות, והוא כולל ארבעה נושאים שחייבים להישאר חסויים: האינפורמציה הטכנולוגית, נתוני המכירות, נתוני הייצור ומשאבי האנוש של החברה. מיותר לציין שקנס כבד יוטל על מי שיעז להפר את הסודיות".

למרות השמועות על סעיף שקובע כי במקרה של התאבדות משפחת העובד לא תקבל כסף, החוזה שמינג קיבל לא התייחס לנושא וגם לא כלל הרבה מידע על שעות נוספות. תחת הסעיף שנושא את השם "נזקים אפשריים לעובד בתהליך הייצור", היו מפורטים עניינים רבים, בהם חשיפה לרעלים, רעש ואבק. "היינו אמורים לציין למה ניחשף במהלך העבודה, אבל קיבלנו הוראה מהמדריך שלנו לסמן x במשבצת שמצהירה שלא ניחשף לשום דבר מזיק, על אף שזה לא נכון", מסביר מינג. "זה כנראה אמור להניח את דעתן של רשויות הבטיחות בעבודה שאמורות לפקח על המפעל".

באחת הכתבות על מפעלי פוקסקון שהתפרסמה ב"ניו יורק טיימס", נאמר שחלק מעובדי פוקסקון נחשפו במהלך עבודתם לכימיקל שנותן למסך האייפון את התחושה הייחודית שלו - ולהם, מחלת עצבים ופגיעה קשה. מינג, מצדו, פגש עובד שסיפר לו שמסכת ההגנה שלו מוחלפת פעם בשבוע במקום מדי יום למרות החשיפה לחומרים שחודרים לגרונו ולאפו, נחשף לרעש כבד וגם שמע מעובד איך ידו התנפחה עד שנראתה כמו טלף של חזיר בגלל הרכבת האייפונים. בכל מקרה הוא סימן את המשבצת לפי ההוראות.

המסר העיקרי: "צייתו להוראות"

אחרי החתימה על החוזה התחיל מינג את שלב ההכשרה שנמשך ארבעה ימים. במהלכו עוברים העובדים סדרה של הרצאות וסרטי הדרכה על ההיסטוריה של החברה, בטיחות בעבודה, מדיניות המפעל והתקנון שלו. המסר שחזר שוב ושוב בהרצאות הוא אחד: צייתו להוראות. אחד המדריכים הגדיל לעשות והבהיר שהיחס לעובדים אולי לא ימצא חן בעיניהם - אבל זה לטובתם. "תקנון המפעל כולל 70 חוקים וחובות שהפרה שלהם גוררת עונש, ורק 13 זכויות לעובד", מספר מינג. "חוץ מהתקנות יש גם המון חוקים לא כתובים שנאכפים בשרירות לב באמצעות מניפולציות של מנהלי הקווים או המפקחים. למשל, מנהל קו יכול לקבוע שכל עובד ילך לשירותים רק פעם במשמרת או להורות לכולם לשבת ישר ולא לזוז או להתנדנד".

אחרי סיום ההכשרה מינג חש ברע. עלה לו החום והוא סבל מכאבי ראש, כל זה לפני שעבד שעה אחת במפעל. הוא ביקש לראות רופא וגילה שבבית החולים במפעל, שמעסיק כאמור כ-80 אלף עובדים (כמו אוכלוסיית העיר מודיעין), יש רופא אחד במשמרת.

אחרי שבוע של הכנה, הגיע היום הראשון לעבודה. שם, בכניסה לקומת הייצור, מוצב שלט "סודי ביותר" וגם גלאי מתכות. "הסבירו לנו שכל מי שימצאו עליו מתכת - יפוטר במקום. זה לא משנה אם מדובר בעגילים או באבזם חגורה. מי שיפעיל את האזעקה יאבד את העבודה. "מישהו סיפר לי שזה קרה לעובד שנכנס בטעות עם כבל של USB". מינג עבר את הגלאי בשלום ונכנס לקומת הייצור, שם קיבלו את פניו קולות חזקים של מנועים וריח של פלסטיק. המפקח הזכיר לנוכחים שמרגע שהם מתיישבים הם חייבים לציית להוראות והציג בפניהם את הפלטה האחורית של האייפון 5. "אתם צריכים להיות גאים שנפל בחלקכם הכבוד לייצר את המכשיר הזה", הבהיר.

מרגע זה מתחילה העבודה הפיזית והמעייפת. הקו של מינג אמור לכסות את פתח האוזניות ואת היציאות של המכשיר, כדי שהצבע שיותז עליהם בשלב הבא לא יחדור אליהם. לשם ביצוע המשימה הזו חובשים המגויסים החדשים מסיכה וכפפות, וצופים בעובדים המנוסים. העבודה מתחילה בשמונה בערב וב-23:00 יש הפסקת אוכל. בחצות הלילה מינג התייצב שוב לעבודה, כשהמשימה הפעם לסמן את נקודות החיבור על גב האייפון בעזרת טוש על בסיס שמן: "כל שלוש שניות הוסעה אליי פלטה חדשה.

הייתי אמור להרים אותה, לסמן עליה ארבע נקודות ולהחזיר אותה לסרט הנע בזמן הזה. העבודה פשוטה, אבל החזרה משעממת", הוא אומר. "מנהלי הקווים התייחסו אלינו כמו לחיות, כמו למכונות. אין כבוד, אין רגשות. אחרי כמה שעות של עבודה התחילו לי כאבים קשים בצוואר ובידיים. המפקחים נזפו בי שאני שופך יותר מדי שמן בסימון, אבל זה כלום לעומת הנזיפות שקיבלו השותפים שלי. הם היו צריכים להדביק נייר דבק בגודל של כ-5 מ"מ על הנקודות שאני סימנתי. אחד העובדים שמולי התעייף ונשכב לרגע. המפקח שם לב אליו והעניש אותו בעמידה של 10 דקות בפינה".

בשש בבוקר, אחרי אלפי תנועות זהות, מינג היה מותש ורעב. העבודה מתבצעת על סרט נע, אף אחד לא מפסיק עד שבע בבוקר אז מסתיימות עשר שעות המשמרת שלו. "המפקח צעק: מי עייף בחמש בבוקר? כולנו פה כדי לעשות כסף! בואו נעבוד יותר!". הציעו לנו לעבוד שעתיים נוספות עבור ארבעה דולר. לא הצלחתי להבין מי יעשה דבר כזה". שכרם המגוחך של עובדי "פוקסקון" עשוי לשפוך אור על המוטיבציה שלהם לסחוט מגופם עוד שעתיים אחרי לילה כזה.

בימים הבאים חיכתה למינג חוויה דומה. "חזרנו לאותה סיטואציה וכולנו היינו עצבניים. כל פעם שהרמנו והחזרנו רכיב לסרט הנע קיללנו כדי לשחרר לחץ. רק שניים מהעובדים החדשים שדיברתי איתם הצליחו לסדר לעצמם מקום במחלקת בקרת האיכות, שם זוכים למנוחה של עשר דקות שלמות כל שעתיים".

אפל היא לא היחידה

ב-2012 אמר טים קוק ש"אפל מתייחסת ברצינות לתנאי ההעסקה, ומקפידה על כך שכל עובד יקבל את הזכות ליחס הוגן ולסביבת עבודה בטוחה". עד כמה זה נכון, תשפטו בעצמכם. אבל מה שבטוח הוא שלא רק אפל מעסיקה את עובדיה בתנאים קשים. במפעלי פוקסקון בסין מייצרים גם קינדלים, פלייסטיישן ו-wii u, אך למרות זאת, אפל היא זו שסופגת את עיקר האש. דו"ח של ועדת העבודה הלאומית האמריקאית מצא תנאי העסקה לא אנושיים גם במפעל KYE, שמייצר עבור סמסונג, מיקרוסופט, אייסק, HP ו-Asus. במפעל הסיני הזה שולם שכר של 50 סנט עבור כל אחת מ-82 שעות העבודה השבועיות של העובדים, ובמהלכן נאסר עליהם להשתמש בשירותים או לדבר. הם עומדים לאורך כל המשמרת, שיכולה להגיע גם ל-15 שעות ברציפות, ואת שווי ההפסקה שהם מקבלים מנכים להם מהמשכורת.

כשזה מגיע לתנאי העסקה קשים, סין על המפה, אבל לא לבד: ערוץ הטלוויזיה הגרמני ARD חשף לאחרונה כי מאבטחים של אמזון, שייתכן כי הם קשורים לקבוצה ניאו-נאצית, נשכרו כדי להפחיד את עובדי המחסנים הזמניים של החברה. העובדים הזמניים הם מהגרי עבודה, כולל ממדינות מערביות כמו ספרד, שסבלו ממשמרות שכללו הליכה של 17 קילומטרים ב-8 שעות, 15 ימי עבודה ברצף, שכר נמוך מזה שהובטח להם לפני שהגיעו לגרמניה, סכנת פיטורים תמידית, וחיפושים תדירים של המאבטחים במגורים שלהם ועל גופם.

גם העובדים של חברת התקשורת "פראנס טלקום" הצרפתית התלוננו על תנאי עבודה קשים שכללו יעדי ביצוע בלתי אפשריים, העברה כפויה של עובדים מתפקיד לתפקיד ומסע הטרדות פסיכולוגיות, שהביאו להתאבדות של עשרות עובדי החברה. חלקם הותירו אחריהם מכתבי התאבדות שמפרטים את הלחץ והאומללות בחברה. מנכ"ל החברה נעצר לחקירה. גם כאן טענה החברה להגנתה שמספר ההתאבדויות בחברה אינו עולה על הממוצע הארצי בצרפת.

אחרי שלושה ימי עבודה מינג עוזב את המפעל. יותר מחודש אחרי הוא סבל מכאבים בשרירים, אבל הכאב האמיתי, הוא מסביר, הוא על העובדים שיסבלו שנים על גבי שנים של עבודה קשה ולחץ פיזי ונפשי. "הייתי רוצה לפנות לקוראים ולקוראות שלך בישראל ולומר: להשתמש במוצרים של אפל זה לא רע, אבל מה שאפל עושה הוא מרושע. צריך לעשות משהו כדי לעצור את זה".
היית מצפה ממשתמשי אפל לעשות משהו כדי לשפר את התנאים של העובדים?
"מה, שכל המשתמשים יכתבו מכתב למנכ"ל אפל טים קוק? שיעשו חרם על המוצרים? כמה אנשים באמת יעשו את זה? האמת היא שאני חושב שמשתמשי אפל לא יכולים לעזור לעובדים בפוקסקון. הבעיה של העובדים תלויה בממשלה הסינית ובתאגיד".
לכל כתבות המגזין

# data[].attributes.attachment_link.title
העיתונאי שהסתנן לפוקסון בסין בראיון מיוחד

# data[].attributes.attachment_link.description
עברה שנה, ושום דבר לא השתנה. זה, בגדול, מה שאפשר לומר על מאמציה של אפל לשפר את תדמיתה בעקבות הביקורת החריפה שנמתחה על תנאי העבודה בתאגיד פוקסקון הטייוואני, שמפעליו מייצרים עבור אפל את מכשירי האייפון שלה בסין.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
במשך חודשים לא טרח איש להקשיב לחששותיהם של תושבי העיר פלינט בנוגע למי השתייה בעלי הצבע המוזר בבתיהם. דומה שכעת כולם מקשיבים, וגם מעבירים תרומות ושולחים משאיות מלאות בקבוקי מים, מסננים ומגבונים לחים לעיר השוכנת במדינת מישיגן. עכשיו ניתן לראות גם צוותי טלוויזיה לאורך רחוב סגינו שבמרכז העיר. בשבוע שעבר, בשעה שהוליווד התעסקה בטקס האוסקר, ערכו הבמאים ראיין קוגלר ואווה דוברניי ומוזיקאים כג'נל מונה וסטיבי וונדר מופע התרמה בפלינט וגייסו יותר מ-156 אלף דולר. אמינם, שר, ביג שון, מארק וולברג וידוענים אחרים הציעו את תמיכתם, בדומה לתלמידים בבתי ספר רחוקים, איגודי עובדים, איגודי שוטרים ותאגידים.

על אף ההתגייסות הגדולה, חמישה חודשים לאחר שהרשויות הודיעו כי לא בטוח לשתות מים לא מסוננים בגלל רמות עופרת גבוהות שנמצאו בהם, ההתרעה עודנה בתוקף. המים אינם בטוחים לשתייה - תוצאה של מחדלים של הממשל המקומי בשנתיים האחרונות - והרשויות אינן מוכנות להתחייב בנוגע למועד שהדבר ישתנה. החיים במצב זה, שכבר נמשך חודשים וסופו אינו נראה באופק, התישו רבים מתושבי העיר, שהתרגלו לשגרה המחייבת שימוש במספר גדול של בקבוקי מים לאמבטיה, הדחת כלים, בישול - ולמעשה הכל. "כל העניין הזה מעייף מאוד", סיפרה פלורנס צ'מברליין שעה שצעדה בכבדות בשלג כדי להביא הביתה ארגזי מים - מטלה יומיומית לתושבי העיר.

רבים בפלינט אסירי תודה על תשומת הלב והסיוע, אם כי ההצעות לעזרה מגיעות ממקומות רבים ולא כולן מתואמות. התושבים רואים במשבר הזדמנות לפתוח שיח לאומי נרחב יותר על תשתיות מתיישנות, הצעדים המוטעים של הממשל המקומי, שקיפות וטיפול בקהילות עניות, רובן שחורות. חלק ניכר מהם מגלה תקווה בזכות הסיוע הזורם לילדי העיר, הכולל תוספת תקציבית לביטוחי הבריאות, לבדיקות של רמת העופרת ואפילו לשיעורי בישול של ארוחות שיצמצמו את ספיגת העופרת.

אז נכון שבקבוקי המים נערמים, אבל לא ברור מהיכן יגיע המימון הדרוש להחלפת צנרת העופרת של פלינט, דבר המונע תיקון קבוע של מערכת המים הפגומה בעיר. בנוסף חוששים רבים ששיקום האמון בממשל המקומי יימשך זמן רב אף יותר. "אנחנו מופיעים בחדשות הכלל ארציות וגם בחדשות ברחבי העולם, ואולי כל זה יעזור", הסביר הכומר אלפרד האריס, העומד בראש כנסיית קדושי האלוהים. "עם זאת, אני סבור שאנחנו צריכים להפסיק לדבר על תיקון המים ולהתחיל להזיז דברים. אני לא פוליטיקאי. אני לא מדען. כל מה שאני יודע שהמים כאן הם עדיין רעל", הוסיף.

פלינט כבר ידעה אכזבות בעבר, על אף שזכתה בתשומת לב לאומית. בגלל היעלמות מקומות העבודה, מגמה הנמשכת זה עשרות שנים, הצטמצמה אוכלוסיית העיר לפחות ממאה אלף תושבים, ש-56% מהם שחורים. כך, העיר עמדה במוקד הסרט התיעודי "רוג'ר ואני" שביים מייקל מור, בו בחן הקולנוען את החורבן שהותירה היעלמות תעשיית הרכב מהעיר. מאז המשיכה העיר להתרוקן: מ-56 אלף הבתים בעיר, כ-20 אלף מהם עומדים ריקים או הרוסים, ורבים מהם הוחרמו בשל חוסר יכולת לשלם מס רכוש. "אני בטוח שגם הפעם התושבים הם לא מצפים שדבר יקרה", אמר מור בראיון. מור, יליד פלינט, חזר לעיר כדי למחות על מצב המים והוסיף: "יש תחושה אמיתית של תבוסה ודמורליזציה".

מצבה הכספי של העיר מעורער זו תקופה ארוכה, מה שהוביל לפיקוח מדינתי ב-2011, כשרק אשתקד שבה השליטה בהדרגה לנבחרי העיר. משבר המים שפרץ ב-2014, כשהעיר היתה בניהול המדינה, שהסיג את מאמצי השיקום. המשבר פרץ לאחר שנציגי הרשויות החליפו את מקור מי השתייה של העיר והחלו משתמשים בנהר פלינט, אך ללא חומרים כימיים שנועדו למנוע מעופרת להגיע למים. בשבוע שעבר הודיעו בעלי תפקידים שבכמעט 9% ממקורות המים שנבדקו נמצא כי רמות העופרת עדיין עוברות את גבול המותר, ותושבי העיר עדיין צריכים להימנע משתיית מים שאינם מסוננים. בהתייחסה למצבה הכלכלי של העיר לפני פרוץ משבר המים, גזברית העירייה ג'ודי לונגקוויסט, אמרה כי "היו בעיות, אבל זה היה עניין של שמירה על הדברים במסלול". לדבריה, "המצב השתנה לגמרי. כל האתגרים שעמדו מולנו התרחבו עכשיו".

מאז הכיר המושל ריק סניידר בבעיית המים באוקטובר אשתקד גדל מאוד הסיוע לפלינט. הרשויות במישיגן והרשויות הפדרליות התחייבו להעביר מיליוני דולרים בסיוע מסוגים שונים, ובאחרונה מקבלים תושבים עזרה בתשלום חשבונות מים. תורמים פרטיים מבטיחים להעביר עוד מיליונים. בקבוקי המים ניתן לקבל בכל מקום - אפילו המשמר הלאומי מחלק בקבוקים מחוץ לתחנות מכבי אש. שלושה מחסנים בפלינט ועוד אחד בדטרויט מחזיקים מלאי ענק של מים המיועד למטרה זו, וכעת על הרשויות למצוא דרך למחזר כל כך הרבה פלסטיק.

במקביל לכמה ארגוני צדקה ממוסדים פועלים בעיר גם ארגונים ידועים פחות. אין ארגון מרכזי שיתאם בין כל הפעולות וימנע כפילויות, בזבוז והונאה. נציגי הרשויות מספרים שיש לפחות מאה אתרי התרמה באינטרנט הקשורים למשבר המים בפלינט. בנוגע ללפחות שניים מהם הזהיר התובע הכללי של מישיגן, שהוסיף והתריע על קיומם של אתרים מזויפים האוספים מים לפלינט. "אני שונא לדמות את המצב למערב הפרוע, אבל אני מזהיר את התורמים להיזהר עד מאוד", אמר ג'יימי גסקין, מנכ"ל ארגון סיוע הפועל בפלינט.

בחודשים האחרונים חלה גם ירידה במכירות של מסעדות ודוכני מזון, למרות ניסיונותיהם להרגיע את הלקוחות: השלט הענק מחוץ למסעדת "רייליס" בעיר מבטיח "המים עברו את המבחן", והבר וגריל "501" תלה במקום בולט את האישור של סוכנות הסביבה של מישיגן ובו כתוב כי "לא נמצאה עופרת" בבדיקות שנעשו במקום. במקביל עולות דאגות חדשות בנוגע לשחיקה של הציוד שבא במגע עם המים המזוהמים: מקררים המחוברים לרשת המים, מדיחי כלים, דודי מים ואפילו כבאיות. "התמיכה מדהימה", סיפר טים הרמן, מנכ"ל לשכת המסחר של פלינט. "אבל יש אפקט שלילי עצום בגלל התמונה שעולה מהכותרות בתקשורת הכלל ארצית. שורת הרווח של העסקים בפלינט נפגעת", הסביר.

על רקע המרוץ לבית הלבן משמש המשבר נשק בשיח הפוליטי. רבים מאשימים במשבר את המושל סניידר, רפובליקאי, ויש הקוראים להדחתו. שני מתמודדים הדמוקרטים במרוץ, שרת החוץ לשעבר הילרי קלינטון והסנאטור ברני סנדרס מרוומונט, לא רק ביקרו בפלינט במסע הבחירות שלהם, אלא גם ערכו השבוע עימות טלוויזיוניבעיר, שנועד להדגיש את מצבם העגום של התושבים והכישלונות של הממשל המקומי. בד בבד הם מחזרים אחר קולם של בני המיעוטים בעיר, שכן מישיגן, לצד שלוש מדינות נוספות, תערוך היום בחירות מקדימות. גם בקרב רפובליקאים עולה הנושא לדיון, אך לא באותן עוצמות כמו בקרב הדמוקרטים. מחוץ לאולם שבו התקיים העימות הרפובליקאי בדטרויט בשבוע שעבר, קראו מפגינים "לחיים בפלינט יש חשיבות", ובעימות נשאל הסנאטור מרקו רוביו מפלורידה על פלינט. הוא תיאר את האסון כ"איום ונורא", אך גם הוסיף שלא הוגן "לעשות מכך עניין פוליטי".

# data[].attributes.attachment_link.title
העיר ששותה מים מורעלים הפכה לנשק במרוץ לבית הלבן

# data[].attributes.attachment_link.description
במשך חודשים לא טרח איש להקשיב לחששותיהם של תושבי העיר פלינט בנוגע למי השתייה בעלי הצבע המוזר בבתיהם. דומה שכעת כולם מקשיבים, וגם מעבירים תרומות ושולחים משאיות מלאות בקבוקי מים, מסננים ומגבונים לחים לעיר השוכנת במדינת מישיגן. עכשיו ניתן לראות גם צוותי טלוויזיה לאורך רחוב סגינו שבמרכז העיר.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
נשיא ארה"ב, ברק אובמה, הכריז אתמול (שבת) על מצב חירום במישיגן והורה על הענקת סיוע פדרלי למדינה לאחר שהתגלה זיהום מים חמור בעיר פלינט ששוכנת קצת יותר מ-100 ק"מ צפון מערבית לדטרויט. בעיר חוששים שכל הילדים מתחת לגיל 6 - 8,657 ילדים נחשפו לזיהום עופרת.

בדו"ח שפירסמה באחרונה מדינת מישיגן התברר כי אצל 43 בני אדם התגלו כמויות חריגות של עופרת בדם. המדינה טענה כי מדובר בכמות זעומה, אך לפי הדו"ח של המרכז למניעה וטיפול במחלות בארה"ב, מינון העופרת בדם פוחת אחרי 30 יום - ולכן המדידה לא מגלה את כל התושבים שנחשפו לעופרת.

הפרשייה התפוצצה בנובמבר 2015 כשתושבי פלינט הגישו תביעה נגד העיר והמדינה בטענה כי בריאותם בסכנה מכיוון שהם חשופים לרמות עופרת גבוהות במי הברז שלהם. ואולם הסיפור מתחיל באפריל 2014, אז התנתקה העיר ממערכת המים של דטרויט שמחוברת אל אגם האדסון והתחברה אל מערכת מים עצמאית שמקורה בנהר פלינט כדי לחסוך בכסף. באותה תקופה פעלה העירייה תחת ניהול של המדינה אחרי שנקלעה למשבר.

זמן קצר אחרי שהחליפו את מערכת המים בעיר, התחילו כמה תושבים להתלונן על בעיות נשימה ועל נגעים בעור. ואולם הגורמים הרשמיים בעיר שבה מתגוררים כ-100 תושבים טענו כי אין כל בעיה עם מי השתייה.

חודש לפני שהוגשה התביעה החליט מושל מישיגן, ריק סניידר, לחבר את העיר בחזרה אל המערכת של דטרויט, במה שנתפס כהודאה בסיכון שבפניו עמדו התושבים - ומאז נשמעות לעברו קריאות התפטרות. גם הזיהום לא נפסק - מכיוון שצינורות המים בעיר כבר זוהמו בכמויות אדירות של עופרת מנהר פלינט.

בשבועיים האחרונים החריף המשבר כשהתבררו עלויות הטיפול במשבר המים של פלינט. מדינת מישיגן החלה בדיונים להעברת תקציבים מיוחדים לטיפול במשבר המים ועשויים להשתמש בעודף התקציבי של המדינה, שהגיע ב-2015 ל-575 מיליון דולר כדי להחליף את הצינורות המזוהמים. בינתיים, מחלקים חיילי המשמר הלאומי של מישיגן בקבוקי מים לתושבים.

סניידר התנצל על המשבר, אך הקריאות להתפטרותו גוברות ברני סנדרס, שעשוי להיות המועמד הדמוקרטי לנשיאות ארה"ב, תקף את סניידר ואמר כי "אין תירוצים. ריק סניידר חייב להתפטר.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
סוכנויות הידיעות

# data[].attributes.attachment_link.title
תושבי העיר פלינט במישיגן הורעלו בעופרת במי השתייה

# data[].attributes.attachment_link.description
נשיא ארה"ב, ברק אובמה, הכריז אתמול (שבת) על מצב חירום במישיגן והורה על הענקת סיוע פדרלי למדינה לאחר שהתגלה זיהום מים חמור בעיר פלינט ששוכנת קצת יותר מ-100 ק"מ צפון מערבית לדטרויט. בעיר חוששים שכל הילדים מתחת לגיל 6 - 8,657 ילדים נחשפו לזיהום עופרת.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ועדת השרים לנושאי פנים ושירותים אישרה היום (ראשון) את תוואי קו הרכבת החדש המתוכנן מבאר שבע לאילת, באורך כ-260 קילומטרים.

השינוי שאושר בתוכנית המתאר הארצית למסילות, בקטע שבין באר שבע ואילת, כולל הקמת מנהרה באזור המחבר את קו הרכבת אל הערבה, בין מישור ימין במערב ועין יהב במזרח. השר היחיד שהתנגד לאישור היה השר להגנת הסביבה עמיר פרץ. הוא תקף את תוכנית התוואי וטען שאין לאשר את השינוי בתוכנית המתאר לפני בחינת הפרויקט כולו, כולל החיבור בין הרכבת לתשתית הנמל באילת, שממנו יועברו מטענים לרכבת המתוכננת. פרץ הביע חשש שחפירת תעלה מאילת לכיוון הרכבת כדי להכשיר נמל מטענים תגרום נזק סביבתי למפרץ אילת. מלבד זאת, המשרד להגנת הסביבה שוקל הגשת ערר על החלטת ועדת השרים לממשלה.

שר התחבורה ישראל כץ אמר בדיון שהוא לא מקל ראש בשום היבט סביבתי של פרויקט הרכבת, אולם מפאת חשיבותו יש להמשיך ולקדמו. בנוסף טען פרץ כי יש חלופה אחרת להעברת המנהרה, שתגרום נזק פחות לסביבה. שר האנרגיה והמים סילבן שלום שאל את פרץ "מהיכן תיקח עוד חמישה מיליארד שקלים לביצוע חלופה זו?" ופרץ ענה "ומהיכן יקחו 40 מיליארד לביצוע כל הפרויקט הזה?". חלופת המנהרה שאושרה באזור מישור ימין־עין יהב כוללת הקמת מנהרה באורך של כתשעה קילומטרים, שבה תהיה הפרדה לצורכי בטיחות בין רכבת הנוסעים לרכבת המטענים. הרכבת לאילת תהיה מבוססת על חשמל, כך שרשת של עמודי חשמל וקווי מתח שתוקם לאורך התוואי עלולה אף היא להוות מפגע נופי משמעותי.

תוכנית המתאר החדשה תעבור כעת לשלב בדיקת תסקיר השפעה על הסביבה של תוכנית המנהרה ושאר קטעי התוואי. מלבד זאת היא תוצג למועצת הגנים ושמורות הטבע, הפועלת במסגרת המשרד להגנת הסביבה, שתחווה את דעתה בנוגע לקטעי הרכבת שיעברו בתוך שמורות טבע. לאחר מכן יוכנו תוכניות מפורטות לכל אחד מקטעי הרכבת. אחרי שיוחלט בנוגע לגוף שיבצע אותן ניתן יהיה להתחיל בעבודות. על פי התוכנית המקורית, הפרויקט אמור להסתיים עד סוף העשור.

בתגובה להחלטת ועדת השרים אמר ח"כ דב חנין (חד"ש), יו"ר השדולה הסביבתית־חברתית בכנסת, כי "זה פרויקט יקר שאינו מתמודד עם שום בעיית תחבורה אמיתית". לדבריו, "המיליארדים שיושקעו בו יכולים להיות מופנים לפתרונות תחבורה יעילים וזולים לתושבי הפריפריה ומרכז הארץ. חלופת אוטובוסים מהירים יכולה להביא אותנו מהמרכז לאילת בקצת יותר משלוש שעות ובהרבה פחות כסף. הקמת רכבת מטענים והרחבת נמל אילת כחלופה לתעלת סואץ מסכנות את מפרץ אילת כאתר טבע ותיירות ייחודי".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משרד התחבורה

# data[].attributes.attachment_link.title
השרים אישרו את תוואי הרכבת מבאר שבע לאילת, רק השר פרץ התנגד

# data[].attributes.attachment_link.description
ועדת השרים לנושאי פנים ושירותים אישרה היום (ראשון) את תוואי קו הרכבת החדש המתוכנן מבאר שבע לאילת, באורך כ-260 קילומטרים. השינוי שאושר בתוכנית המתאר הארצית למסילות, בקטע שבין באר שבע ואילת, כולל הקמת מנהרה באזור המחבר את קו הרכבת אל הערבה, בין מישור ימין במערב ועין יהב במזרח.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כשממשלת אבו דאבי פירסמה ב-2007 את תוכניתה להקמת "העיר הראשונה בעולם שלא פולטת פחמן דו-חמצני", בפאתי אבו דאבי, רבים במערב ראו ברעיון גימיק - שיגעון חולף, המשך למגדל בגובה 800 מטרים שנבנה בלב המדבר, או לאיי התמרים המלאכותיים שבנתה דובאי השכנה.

בתכנון משרד האדריכלים של נורמן פוסטר, הידוע בשימוש בטכנולוגיות מתקדמות, תיבנה העיר מסדר בצורת ריבוע מדויק, שאורך כל אחת מצלעותיו 1.6 קילומטרים. היא ניצבת על הגבהה, שבעה מטרים גובהה, כדי שתיטיב ליהנות מרוחות המדבר. מתחת למבוך הרחובות של העיר, במנהרות מוארות בתאורה עמומה, ינוע בדממה צי מכוניות חשמליות ללא נהג. הפרויקט מזכיר, בעת ובעונה אחת, עיר מוקפת חומה מימי הביניים וגרסה משודרגת של "ארץ המחר" בדיסנילנד.

הזלזול המוקדם התברר כמוטעה. מהשבוע האחרון, כשתושבים החלו לאכלס את החלק הראשון בפרויקט - מתחם בשטח כ-14 דונם סביב מכון לאיכות סביבה - ברור כי מסדר היא דבר נועז יותר, ומזיק יותר, מכפי שניתן היה לשער.

נורמן פוסטר שילב בו זמנית עיצוב היי-טקי וטכניקות בנייה עתיקות, ויצר מודל מרתק של קהילה בת-קיימא במדינה שכספי הנפט שלה מאפשרים לבנות כמעט כל דבר, בעת שמתגברים הלחצים להתכונן ליום שבארות הנפט יתייבשו. הוא יצר חזון חברתי מפתה, שאין בו עוד ניגוד בין המסורת המקומית לדחף למודרניזציה - חזון שבמבט ראשון נראה שופע תקווה. עם זאת, התכנון שלו משקף מנטליות של קהילות מגודרות, שבעשרות השנים האחרונות מתפשטת ברחבי העולם כמו סרטן.

פוסטר הוא האיש הנכון לפרויקט מסוג זה. האדריכל, חובב טכנולוגיה מושבע, מדבר על תכנון במונחים של ביצועים, כאילו הבניינים שלו הם מכוניות ספורט. ובמידה מסוימת ההתמקדות שלו באמנות האדריכלות - בהיבטים של הטכנולוגיה והחומרים - היא דרך נוחה להתחמק משיחות מורכבות יותר על השפעותיה החברתיות.

הוא החל את העבודה על הפרויקט במחקר יסודי של יישובים ערביים עתיקים, בהם המבצר העתיק בחאלב בסוריה ובנייני הדירות העשויים לבני בוץ מהמאה ה-16 בשיבאם, בתימן. אחד הממצאים שהעלה המחקר שלו הוא שיישובים נבנו לעתים קרובות במקום גבוה, לא רק לצורכי הגנה, אלא גם כדי ליהנות מרוחות עזות יותר. חלקם אף השתמשו ב"מגדלי רוח" גבוהים וחלולים לנתב את האוויר כלפי מטה לרחובות. בניית רחובות צרים - שכמעט תמיד נבנו בזווית למסלול תנועת השמש ממזרח למערב, כדי להגדיל עד מקסימום את השטחים המוצלים - הגבירה את זרימת האוויר בעיר.

בעזרת יועצי סביבה העריך הצוות של פוסטר כי שימוש בטכניקות אלה יאפשר להפחית את תחושת החום במסדר ב-21 מעלות. בכך ניתן לצמצם לפחות מחצית כמות החשמל הנחוצה לחיים בעיר בלב המדבר. 90% מהחשמל הנחוץ לעיר יופק מאנרגיית שמש, השאר יופק משריפת אשפה.

דיסנילנד

אבל הצעד הרדיקלי ביותר שנקט פוסטר הוא בהתמודדות עם אחד מהאתגרים הקשים ביותר בתכנון אורבני במאה האחרונה: המכוניות. הוא לא רק סגר את מסדר לגמרי לכניסת כלי רכב המונעים בדלק, הוא גם טמן את החלופה שלהם - רשת מכוניות חשמליות - מתחת לפני העיר.

התוצאה, מודה פוסטר, מזכירה קצת את דיסנילנד. "דיסנילנד אטרקטיבית משום שכל שירותי התחבורה שלה נמצאים מתחת לפני הקרקע", הוא אומר. "כאן אנחנו עושים אותו הדבר. זוהי עיר מוקפת חומה, פשוטו כמשמעו. מכוניות רגילות נשארות בחוץ".

בנסיעה למסדר ממרכז אבו דאבי, מרחק 40 קילומטרים לערך, חולפים בכביש צר על פני בתי זיקוק ומדבר שוממים, עד שמגיעים לחומת הבטון של מסדר ורואים את העיר מתנשאת לפנים (פוסטר מתכוון להסתיר את חומת העיר במזרקות וצמחייה). משם יורדת הדרך לחניון תת קרקעי, ממש בקצה העיר.

המעבר אל אחת מיחידות "תעבורה אישית מהירה" מזכיר את הסרט "2001: אודיסיאה בחלל". באולם גדול ואפלולי ניצבת שורת מכוניות חשמליות לבנות, מעוצבות במראה חללי וחונות במפרצונים מלבניים מזכוכית. 13 המכוניות הראשונות, מתוך צי של מאות הצפויות להגיע בהמשך, עברו נסיעת מבחן ביום הראשון של ביקורי. לאחר שתורכב המערכת בשבועות הקרובים, כל נוסע יוכל להיכנס למכונית ולבחור יעד בלחיצה על מסך LCD. אז תצא המכונית לדרך כשהיא משתלבת בתנועה בדומייה. ברחובות העיר - שבעת ביקורי נשבה בהם בריזה נעימה - הדרך היחידה לנוע היא ברגל.

כבוד לדת

הבניינים שנבנו עד כה בעיר משקפים שני סגנונות הפוכים. מצד אחד ישנן מעבדות המכון למחקרי איכות הסביבה. מעבדות אלה שוכנות במבני בטון גדולים, מצופים בלוחות דמויי כריות פלסטיק שקוף למחצה וחזק במיוחד (ETFE), שנעשה אופנתי בקרב אדריכלים בזכות המראה המלוטש שלו ועמידותו.

בנייני המגורים, שמאוכלסים בינתיים בעיקר במרצים, סטודנטים ובני משפחותיהם, בנויים בשפה אדריכלית מסורתית יותר. ברוח אמות המידה של פרטיות המקובלות במזרח התיכון, פוסטר עיצב חזיתות בניינים עשויות סבכת בטון, שעיצובן מבוסס על ה"משרביה", אלמנט סבכה שהשימוש בו נפוץ בפתחי מבנים במזרח התיכון. הסבכה חוסמת כניסת אור שמש ישיר ומונעת אפשרות לראות את הנעשה בתוך הבתים. החזיתות המעוקלות של הבניינים מביאות לכך ששוכני הדירות המביטים החוצה לעולם לא יצפו ישירות בחלונות הבניינים השכנים.

אבל למרות התחכום הטכני והרגישות לנורמות מקומיות, מתעוררת השאלה איך יוכל פרויקט כמו מסדר לעטות אי פעם עושר ומרקם של עיר אמיתית. בסופו של דבר, רכבת קלה תקשר בין מסדר לאבו דאבי, וחיי הרחוב יתמלאו חיים כשאוכלוסיית העיר תגיע למספר המתוכנן - 90 אלף תושבים.

כמו בכל פרויקט פיתוח גדול, ההחלטה מי יגור ויעבוד במסדר אינה בשליטת האדריכל המתכנן. היא תוכרע על ידי בעלי הפרויקט, במקרה זה הממשלה. אבל גם אם תהיה מסדר כור היתוך אורבני קטן ומושלם, תהיה לה רלוונטיות מעטה לעולם שחיים בו רוב בני האדם. לאמיתו של דבר, מסדר משקפת התרחבות של תופעה גלובלית אחרת: החלוקה הגוברת והולכת של העולם למובלעות משוכללות ויוקרתיות מצד אחד, ולגטאות עצומים ונטולי צורה מצד אחר, שלנושאים כמו איכות סביבה אין בהם כמעט משמעות.

מאז שקיעת הרעיון שהתכנון עשוי לשפר את גורל האנושות, מתישהו בשנות ה-70, העשירים ובני המעמד הבינוני מוצאים נחמה בהסתגרות במגוון אוטופיות זעירות. מגמה זו מתבטאת לא רק בריבוי מספר הקהילות המגודרות בפרברים, אלא גם בהפיכת מרכזי ערים, במקומות כמו פאריס וניו יורק, לפינות שעשועים המיועדות לתיירים ולעשירים. מסדר מגלמת את שיאה את המגמה הזאת: חברה עצמאית השוכנת במתחם מוגבה ומחוץ להישג ידם של רוב אזרחי העולם.
צהוב-ירוק
הקרקע שעליה בנויה העיר הוגבהה כדי לקלוט יותר רוחות מדבר

פארק שיקיף את העיר ילכוד ויצנן את הרוחות

הנסיעה תהיה רק ברשת תת-קרקעית של מכוניות חשמליות, ללא נהג

הרחובות יהיו צרים ובנויים בזוויות מסוימות כדי לספק צל מרבי

כל אספקת החשמל תבוא ממקורות אנרגיה מתחדשים כמו השמש

כל הפסולת תמוחזר או תשמש להפקת אנרגיה
בניין מגורים במסדר, על הגבהה של שבעה מטרים מעל קרקע המדבר

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
בלב המדבר באבו דאבי קמה לה עיר המחר

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ניו יורק טיימס

# data[].attributes.attachment_link.title
בלב המדבר באבו דאבי קמה לה עיר המחר

# data[].attributes.attachment_link.description
כשממשלת אבו דאבי פירסמה ב-2007 את תוכניתה להקמת "העיר הראשונה בעולם שלא פולטת פחמן דו-חמצני", בפאתי אבו דאבי, רבים במערב ראו ברעיון גימיק - שיגעון חולף, המשך למגדל בגובה 800 מטרים שנבנה בלב המדבר, או לאיי התמרים המלאכותיים שבנתה דובאי השכנה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"הדבר המדאיג הוא שלראשונה אנחנו רואים, בנוסחאות, לאן הצמיחה מביאה אותנו", אומר הפיזיקאי פרופ' ג'פרי ווסט (70), חבר ברשימת "האנשים המשפיעים בעולם" של המגזין "טיים" ואחד משני המייסדים של תחום מדעי חדש, "מתמטיקת ערים". "ערים הן דבר שמכוון לצמיחה עד אינסוף. אין לעיר גודל אידאלי. ככל שערים גדלות כך הן מתחזקות, ומהנוסחה שגילינו, כאשר עיר גדלה, הכלכלה בה גדלה עוד יותר, בערך ב־15%. המשך צמיחת הערים יביא לשעטה כלכלית שתביא אלינו מהפכות טכנולוגיות יותר ויותר תכופות, אבל גם צריכה הולכת וגדלה של משאבי הפלנטה הזאת, והזינוקים השיטתיים בקצב כילוי המשאבים לא טובים ליציבות שלנו. ייתכן שהצמיחה בעתיד תלמד אותנו לנצלם טוב יותר, אבל נכון לעכשיו אנחנו רואים לראשונה איך אנחנו מתקדמים לקראת שיא שלא בטוח שנצליח לעמוד בו".

המילים האלה נאמרות על רקע רגע קריטי בהיסטוריה. ב־2008 השתנה מאזן דמוגרפי בן יותר מ־150 אלף שנה: לראשונה, מספר החיים בעיר עלה על מספר הכפריים. העולם הפך לאורבני. נכון לסוף 2010, 51.3% מ־6.9 מיליארד תושבי הגלובוס חיים בערים. העיור המואץ מורגש ביתר שאת במדינות העולם השלישי באסיה ואפריקה, שבהן לפי הערכות שונות עתידות לצמוח עד 2015 יותר מ־20 ערים בנות יותר מ־20 מיליון תושבים כל אחת.

"והערים הן מה שיביא לאסיה את הצמיחה שהביאו במערב, רק הרבה יותר מהר", מוסיף ד"ר לואיש בטנקורט, שותפו של ווסט להובלת הצוות המצומצם שבעשור האחרון מפתח את מדע הערים המדויק הראשון.

ווסט ובטנקורט הם בהכשרתם פיזיקאים תיאורטיים. בעשורים האחרונים הם חוקרים מערכות ביולוגיות וחברתיות מורכבות ומנסים לתרגם אותן לנוסחאות פשוטות, בדיוק כפי שהפיזיקה הסבירה בנוסחאות את חוקי המכניקה ואת תנועת גרמי השמים. בשנת 2000 הם יצאו לחפש "כללי מכניקה" מדעיים בערים - נוסחאות שבעזרת נתונים מספריים יבשים, ובלא מידע רקע והקשרים היסטוריים, יוכלו לנתח את מצבן של ערים ולנבא את עתידן.

לשם כך הם ניתחו הררים של מידע מלשכות סטטיסטיקה בארצות הברית ובאירופה, אלמנכים היסטוריים ומפות גיאוגרפיות, והצליבו זה עם זה אלפי משתנים, ממספר בוגרי האוניברסיטאות החדשים בעיר ועד תוואי צינורות הביוב בה.

חוק המספרים הענקיים
לפני כמה חודשים הם פרסמו במגזין המדעי המצוטט "נייצ'ר" את תוצאות המאמץ. התוצאה היא המאמר "תיאוריה אחידה של חיים אורבניים", שזכה בזמן קצר לאלפי תשובות, ציטוטים וויכוחים. המאמר מורכב מאוסף חישובים ותיאור התהליכים המחקריים הקפדניים שהובילו את ווסט ובטנקורט למסקנה שיש בסיס למדע עירוני, שערים משגשגות ונכשלות לפי נוסחאות, ושהבנת מדע הערים תאפשר לשנות את גורלן.

במאמר הציגו ווסט ובטנקורט גם את הממצאים המרכזיים הראשונים - המעטים והבסיסיים, הם שבים ומדגישים גם במאמר וגם בראיון - של המדע הזה.

"העיקרון שמצאנו הוא שגודלה של עיר וצפיפות האוכלוסין בה מכתיבים כמעט את כל שאר המשתנים", אומר ווסט. "אם תיתן לי את הנתונים היבשים על עיר, אז בלי להכירה אוכל לומר לך בוודאות של 90% כמה פטנטים נרשמים מקרב תושביה, מה שיעור הפשיעה בה, מה שיעור תחלואת האיידס בה, כמה תחנות דלק יש בה, ועוד משתנים. המספרים מראים למשל שבאופן מפתיע, ככל שעיר גדולה וצפופה יותר, כך היא ירוקה יותר והעלייה בזיהום פוחתת בה. מי שחיים בצפיפות צורכים פחות אנרגיה לחימום בחורף ופחות ק"מ של אספלט לנפש. קהילות קטנות נתפסות לעתים כירוקות יותר, בגלל קרבתן לטבע, אבל צריכת האנרגיה בהן גבוהה באופן חסר פרופורציות. תושב פרבר בניו יורק מייצר בשנה כ־6.4 טונות של גזי חממה יותר משמייצר תושב מנהטן. הנוסחה היא שכאשר עיר גדלה ב־100%, צריכת המשאבים בה גדלה רק בכ־85%".

עוד משתנה חשוב שנגזר מהגודל והצפיפות הוא רמת החיים בעיר, וקצב צמיחתה הכלכלית. לפי הממצאים שהוצגו ב"נייצ'ר", עיר שאוכלוסייתה תגדל ב־100% תעלה את עושרה ורמת החיים בה ב־15% נוספים. והדבר יתבטא בכל אומדן של הפעילות הכלכלית, מהוצאות על שיפוצים, דרך הפיקדונות בבנקים ועד לעלייה במספר בתי הקפה החדשים. "וזאת הסיבה שאנשים עוברים לערים", ווסט אומר. "קח אדם, תעביר אותו לעיר גדולה פי שניים מזו שהתגורר בה, והוא ירגיש לא רק הכפלה באפשרויות שלפניו וברמת החיים שלו, אלא גם את ה־15% הנוספים, למשל במשכורתו. הגודל לא רק מסייע לחסוך בניצול המשאבים, אלא הוא גם מאיץ את כל התהליכים. עיר שגדולה פי עשרה משכנתה תפיק פי 17 חברות חדשות ופטנטים רשומים. מטרופוליס שגדולה פי 50 מעיירה באזור שלה תהיה חדשנית ממנה פי 130. עוד תושבים יגיעו בשל כך, וכתוצאה מכך היא תתחזק עוד יותר. ערי ענק צפופות הן נוף העתיד, ועד לשלב מסוים זה יהיה עתיד טוב".

המדע שמעל למדעים
עד כה חקר הערים לא עמד בפני עצמו, ובוודאי לא כמדע מדויק. היסטוריונים ניסו להסביר איך עיר מסוימת עיצבה את אופי תושביה ואיך התושבים עיצבו אותה. פסיכולוגים בדקו איך החיים בעיר משפיעים על התפיסה ועל הקשרים החברתיים. כלכלנים דירגו ערים לפי ההכנסה הממוצעת לנפש בהם, בלי לנסות לבודד את הסיבה לכך שתושבי עיר אחת עשירים יותר מתושבי עיר אחרת. איש לא העלה על דעתו להתייחס לעיר כפי שמתייחסים לתופעת טבע או לצורת חיים.

ווסט ובטנקורט כאילו הוכשרו במיוחד למשימה הזאת. ווסט הוא פיזיקאי תיאורטי שהעביר את רוב הקריירה שלו במחקר של תחומים מורכבים שלא נבחנו בעבר. הוא שימש ראש מחלקת חקר החלקיקים במעבדה הלאומית האמריקאית בלוס אלמוס, מהמעבדות המדעיות הגדולות בעולם, שעוסקת בפיתוח נשק גרעיני, תכנון מחשבי־על, מציאת מקורות אנרגיה חלופיים וחקר החלל. בשנות התשעים עבר לתפקיד נשיא מכון סנטה פה, מרכז לחקר מערכות מורכבות שהוליד פריצות דרך בחקר האינטליגנציה המלאכותית, וכן אסכולה צעירה בחקר הכלכלה, "כלכלת מורכבויות", שמנסה לאחד ממצאים מתורת הכלכלה הקלאסית, התיאוריה המרקסיסטית והכלכלה ההתנהגותית, וליצור מהם מדע כלכלי אחד, מדויק ועקבי.

על הפיצוח הראשון של תעלומה מדעית מורכבת הוא חתם ב־1997, כשהצליח להסביר את אחת המערכות היותר מסתוריות בעולם הביולוגיה. במסגרת עבודתו בסנטה פה, ווסט הצליח להסביר לראשונה את "חוק קלייבר", שמעסיק את חוקרי מדעי החיים זה יותר מ־80 שנה. בשנות השלושים של המאה ה־20 הכימאי השוויצרי מקס קלייבר גילה שיצורים גדולים יותר הם חסכוניים יותר בצריכת האנרגיה שלהם, ולפי תבנית קבועה: צריכת האנרגיה של בעל חיים תהיה שווה למסתו בחזקת שלושה רבעים. חתול שגדול פי 100 מעכבר זקוק רק לפי 31 קלוריות ממה שהעכבר זקוק לו. פיל שגדול פי 10,000 משרקן זקוק רק לפי 1,000 קלוריות. והחוקיות חוזרת על עצמה בלי קשר לזן היצור וצורתו.

ווסט היה הראשון שגילה למה. במחקר השוואתי מקיף הוא מצא נוסחה שלפיה "חוק קלייבר" נגזר ממבני מערכות הדם של בעלי החיים, גודלן והסתעפותן - ושהוא המייעל את חילוף החומרים בגוף. הגילוי זכה לביקורות רבות בשל המקרים יוצאי הדופן הרבים בו, אך גם התבסס כפריצת דרך בחקירת חוק קלייבר, והוא שהכניס את ווסט לרשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם של המגזין "טיים" ב־2006. "כישרונותיו של ווסט", כתב למגזין הפיזיקאי זוכה פרס נובל מארי גל־מאן, "הם בדיוק מה שנחוץ כדי לעודד את האסכולות המדעיות השונות להסתודד זו עם זו".

המעבר לחקירת ערים היה המשך טבעי בקריירה של ווסט, בעיקר אחרי שגילה שלערים "חוקי קלייבר" משלהן, שנשארים זהים בתקופות שונות ובמקומות שונים. הדמיון היה גדול במיוחד בעיקרון החסכוניות שגילה, שלפיו עיר תהיה יעילה יותר ככל שתגדל ה"מסה" שלה - אוכלוסיית העיר וצפיפותה. "פיזיקאים הם אנשים שמרותקים מהכללים הנסתרים שמאחורי כל התופעות בעולם, בין אם הן מכניות או אחרות", אמר ווסט באחרונה בראיון ל"ניו יורק טיימס", "עצם קיומם של כללים נסתרים כאלה הוא דבר מדהים, ועוד יותר מדהים לגלות אחד מהכללים האלה".

ווסט גם מצא שותף אידאלי למחקר. לואיש בטנקורט הוא בריטי תושב ארצות הברית, בעל תואר דוקטור בפיזיקה, שבשני העשורים האחרונים חיבר 50 מחקרים שמנסים למצוא הסבר מתמטי לתופעות כגון עלייתן של אופנות, לחבר נוסחאות שינבאו התפשטות של שמועות ושל מחלות כגון מגיפת שפעת העופות, ולכמת את האיכות של חוויית גלישה ברשת. "חקירת ערים משכה אותי במיוחד. אחד התחביבים שלי הוא לקנות באופן ספונטני כרטיס טיסה לאחת הערים בעולם, לנחות בה ולנסות להבין אותה, ואני אוהב לבדוק איך מערכות חברתיות צפופות פועלות בכל העולם לפי כללים שחוזרים על עצמם", הוא אומר ל"מוסף כלכליסט". "המחקר שלי עם ווסט איגד את שני הדברים האלה, שאני כל כך אוהב, והוא אחד הנושאים הכי רלבנטיים היום".
לעשות את תל אביב
"המחקר, כאמור, רק בצעדיו הראשונים, וכיום עדיין אין כלים להעריך את ההשפעה של כל פרט בכל עיר", אומר בטנקורט, "אבל עצם ההוכחה שגם מערכות מורכבות כמו ערים פועלות לפי סקאלות קבועות היא מה שהמדע הזה זקוק לו כדי להמשיך, ואת בסיס הסקאלה מצאנו בעיקרון של הזינוק הכלכלי וההתייעלות שמתחזקים ככל שהאוכלוסיה גדלה ומצטופפת.

"דרך אגב, כשאני מדבר על סקאלה, אני מתכוון לכך שהעיקרון עובד גם בכיוון ההפוך", ממשיך בטנקורט. "בפרברים השקטים של 'החלום האמריקאי' ההכנסה הממוצעת היתה ב־40 השנים האחרונות מתחת לממוצע במשק, וכך גם שיעור רישום הפטנטים החדשים. אם תביט דרך משקפיים כלכליים תראה שאזורי הפרברים באמריקה לא מתחזקים כלכלית. הצמיחה מתרחשת כשאנשים עוברים מהפרבר לעיר. ורואים את זה גם בלי המילים "פרבר" ו"עיר", ובלי שמות המקומות, רק מהנתונים הסטטיסטיים".

אני רוצה לתת לך נתונים על עיר בישראל. בשנים 2006-2003 אוכלוסייתה גדלה ב־11%, מ־363 אלף איש ל־403 אלף, השכר הממוצע בה זינק ב־22%, ל־2,100 דולר. אורך הכבישים עלה ב־14%, צריכת החשמל קפצה ב־18%, אבל צינורות הביוב התארכו רק ב־3%. זה לא הכי מתאים לנוסחאות שלכם.

"נחוצים לי עוד פרטים על העיר הזאת, ומידע על ערים אחרות בישראל כדי שאבין את עקרונות היסוד במערכות האורבניות שלכם. אבל הניגוד בין הזינוק בכל הפרמטרים לבין הזחילה בצינורות הביוב נותן את הרושם שהעיר עברה בשנים האלה התעשרות מהירה ונהפכה לצפופה יותר, ככל הנראה באמצעות בנייה לגובה. העלייה יוצאת הדופן בצריכת החשמל לא נבעה מגידול בתעשייה, אלא מעלייה ברמת החיים ותוספת מכשירי חשמל, וכנראה מעלייה בהיקף השימוש במזגנים. מה שמפתיע כאן הוא שהכבישים מתארכים בכזה קצב. זה דבר שקורה היכן שהמתכננים מעדיפים לא להשקיע בתחבורה ציבורית ונוטים לצדד באינטרסים של השכבות העשירות יותר, ולצערי כאשר מזהים תהליך כזה הוא לרוב כבר בלתי הפיך. זה קרה בהרבה ערים בארצות הברית של שנות השבעים, וממשיך לקרות כאן, ואם זה המצב בעיר הזאת, זה יביא בטווח הארוך ליותר צפיפות, במובן הרע. איזו עיר זאת?".
תל אביב.
"אשמח לקבל עוד פרטים. יעניין אותנו לבדוק את ירושלים, בעיקר אם אפשר להשיג נתונים מעברה".

משהו בנוסחאות שלכם קצת פשטני. מה עם העירייה? יוזמות קהילתיות? התרחשויות היסטוריות?
"אלה הדברים שעד כה קיבלו את מרב המשקל, אבל לא היתה שיטה אחידה לנתח אותם. אנחנו עובדים לאט ובשיטתיות. מדיניות עירונית, מרקם חברתי ופעולות יזומות הם כמובן בעלי משקל, והם גם יכולים לעזור להסביר ערים שאינן מתפקדות לפי המשוואה, למשל סן פרנסיסקו שעשירה ובטוחה הרבה יותר מהממוצע לנתוניה, או סן חוזה, שהובילה בפטנטים ויצירתיות עשורים לפני שנהפכה ל'בירת עמק הסיליקון'. אבל כרגע אנחנו עדיין צריכים לעבד את הנתונים האלה, ולבחון יוזמות עירוניות שיש תיעוד מסודר ובר מדידה של התכנון שלהן, הוצאתן לפועל ושביעות רצון התושבים מהן. בעתיד הקרוב אני מעריך שנוכל להבין מה גורם ליוזמה עירונית להשיג תוצאה זו או אחרת, וכך אפשר יהיה גם לשפר את תפקודיהן של ערים ולשחזר הצלחות של ערים באופן מדויק".
למה צפיפות האוכלוסין היא המשתנה החשוב?
"צמיחה נולדת מתוך עשייה אנושית, מאנשים שנפגשים ומניעים תהליך", אומר ווסט. "זה קורה כשאנשים גרים קרוב, עובדים במקום גדול, ונפגשים כל יום. הנתון של צפיפות האוכלוסין משקף זאת. ונתון הצמיחה שהראינו, של צמיחה נוספת של 15% כאשר האוכלוסייה מוכפלת, מתאים למתמטיקה של רשתות קשרים, שעוצמתן גדלה ככל שיש יותר היכרויות משותפות. יותר מפגשים עם אנשים מעלים את הסיכוי ליותר פעילות יצירתית ועסקית".

האם האינטרנט לא שינה את זה? הרי כבר אין "חיי קהילה" של ממש. אנשים מקיימים קשרים חבריים ועסקיים באמצעות טכנולוגיה. אולי בשנים האחרונות תפקיד הצפיפות פחת?
"בעבר באמת נראה לי הגיוני שהאינטרנט ישנה את כללי צמיחת הערים, אבל אני כבר לא בטוח. גם כיום, רוב היצירה המשמעותית בעולם עדיין מתחילה בהיכרות אישית. שכן בחדר המדרגות שמספר לך על משהו שמזניק תהליך, מפגש בבית קפה עם חבר שבסוף מתגלגל לרעיון עסקי, שיחה עם הורים בבית הספר של ילדך על המקום הנכון לבלות בו חופשה משפחתית. אני עדיין לא משוכנע שהאינטרנט מחליף את כל הדברים האלה, ואת הצורך החברתי שלנו במפגשי פנים. בינתיים, גם בנתונינו אין עדויות לכך שחדירת האינטרנט שינתה את הנוסחאות הבסיסיות לצמיחת ערים".
7 מיליארד לווייתנים
למשוואת צמיחת הערים של ווסט ובטנקורט יש גם צד שלילי: העלייה של 15% מעבר לכל 100% בצמיחה תקפה גם לשיעורי הפשיעה, התאונות והתחלואה. "מתכנני ערים צריכים להיות מודעים לכך, ולהשקיע מאמצים כדי שכל אחת מהערים תהיה 'היוצא מן הכלל' בהיבט הזה", אומר בטנקורט, ווסט מוסיף: "לערים קשה לשנות מגמה. זהו תהליך ארוך מאוד".

אבל הבעיה הגדולה ביותר שגילו היא בהבדל בין חוקי הערים ל"חוק קלייבר" שבטבע: בטבע בעלי חיים אינם יכולים לגדול עד אינסוף. ערים יכולות, וככל שהן גדלות קצב צמיחתן מואץ, כמו פיל ענקי שמתנפח עד שיימלא את העולם. וגם ההתייעלות בצריכת המשאבים לא תשנה את העובדה שזו תגדל משמעותית. "תרגמנו את כל צריכת האנרגיה האנושית, מהקלוריות ועד כילוי משאבי הטבע, לוואטים חשמליים, וגילינו שצמיחת הערים שוברת את כל שיאי צריכת האנרגיה", אומר בטנקורט. "גוף אנושי ששרוי במנוחה תמידית צורך כ־90 ואט ביום. צייד בחברה שבטית ששורף קלוריות וצולה אוכל מעל מדורה צורך 250 ואט ביום. תושב עיר ממוצע צורך 11 אלף ואט ביום, כולל הפעלת הציוד שהוא חלק בלתי נפרד מחיינו. איזו חיה מוציאה כה הרבה אנרגיה? הדבר היחיד שמתקרב לזה הוא הלווייתן הכחול, ששוקל 180 טונות. והמשמעות היא שחיינו כיום פשוט אינם בני קיימא. כרגע אנחנו מתחזקים 3.5 מיליארד לווייתנים כחולים, וככל שתהליך העיור יואץ מספרם יגדל - וכך גם דרישות האנרגיה של כל אחד ואחד. העיר אמנם ירוקה מהכפר, אבל מנוע ההאצה הכלכלית שבה גובה מחיר שלא יהיה אפשרי לאורך זמן".

הפתרון לבעיות הערים, לפי ווסט ובטנקורט, עשוי להיות הערים עצמן. החדשנות הטכנולוגית לאורך ההיסטוריה גברה תמיד לפי הכלל של עלייה בשיעור הגידול בערים, ועוד קצת. העוד קצת הזה הוא שאחראי לפיתוח מנוע הקיטור, החשמל, האינטרנט, ואולי מקור האנרגיה הבא, החסכוני יותר והנקי יותר שישמש את בני האדם בשנים הבאות בערי הענק שייבנו. "חדשנות אינסופית היא הפתרון היחיד לצמיחה אינסופית", אומר ווסט. "ואנחנו נעבוד כדי לעזור לערים לספק את הסחורה".

# data[].attributes.attachment_link.title
העיר במספרים

# data[].attributes.attachment_link.description
מה קורה כשצוות פיזיקאים שחוקר את סודות היקום פונה לבחון את הערים שאנחנו חיים בהן? נולד מדע חדש, מתמטיקת ערים, שמאפשר לחזות באמצעות נוסחאות מדויקות זינוק של מטרופולין כמו תל אביב או צלילה של אימפריה תעשייתית כמו דטרויט.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
חברת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) סיימה הבוקר (שישי) לשאוב חלק גדול מהמוקדים העיקריים שבהם הצטבר נפט באזור הדליפה הגדולה שהיתה שלשום סמוך ליישוב באר אורה שבערבה. עם זאת, עדיין נותרו מוקדים רבים וקטנים יותר של זיהום בתוך שמורת מלחת עברונה הסמוכה, ואנשי החברה ממתינים להנחיות מרשות הטבע והגנים ומהמשרד להגנת הסביבה. במדידות איכות אוויר שבוצעו נמצא כי איכות האוויר באילת ובבאר אורה תקינה ואין חשש לבריאות התושבים. עם זאת, באזור עדיין מורגש ריח כבד של נפט.

ההתלבטות הקשה של אנשי הרשות כעת היא כיצד לטפל בקרקע שכבר נספגה בנפט בתוך השמורה ולא ניתן לשאוב ממנה את החומר. ברשות מעריכים כי לא תהיה ברירה ויהיה צריך להסיר את שכבת הקרקע העליונה ממוקדים שונים בשמורת מלחת עברונה ולפנותה. משמעות הדבר היא גרימת נזק לשטח המלא בצמחייה ובבעלי חיים השוכנים בקרקע. ההערכה היא שפני השטח ישוקמו בהדרגה אולם התהליך יכול להימשך שנים. חשש נוסף נוגע לגורלם של עצי השיטים בשמורה המקיימים במידה רבה את כל שרשרת המזון במקום.

מחקרים שנערכו בשנים האחרונות הראו כי בניגוד למה שסברו בעבר, רוב מערכת השורשים של השיטים נמצאת בשכבת הקרקע העליונה. משמעות הדבר היא שהשורשים עלולים להיחשף באופן ישיר למגע עם הנפט, אך לא ברור עדיין מה תהיה התוצאה של חשיפה זו. בינתיים, הבוקר נערך באילת מרוץ הטריאתלון, עם שינויים במסלול שמטרתם היתה למנוע התקרבות לאזור הדליפה.

על פי התחזית המטאורולוגית, קיים סיכוי לגשם באזור הערבה באמצע השבוע, ולגשמים ושיטפונות בעוצמה גדולה יותר לקראת סוף השבוע הבא. השיטפונות עלולים לפזר את הזיהום לשטחים גדולים עוד יותר, ולכן יצטרכו ברשות הטבע והגנים להחליט כבר בזמן הקרוב האם הם מאפשרים עבודות בקצב נרחב לפינוי קרקע מזוהמת כדי למנוע החמרה במצב השמורה.

אתמול אמר מנהל מחוז אילת ברשות הטבע והגנים, דורון נסים, כי "אנחנו מעריכים את שטח השמורה שנפגע במאות דונמים. מדובר במוקדים רבים של זיהום והסיכון העיקרי הוא למכרסמים וחרקים הנמצאים בסמוך לפני הקרקע. עומק הזיהום אינו רב". השמורה משתרעת על שטח של 17 אלף דונם וש בה אוכלוסייה של צבאי נגב המונה 250 פרטים. נסים מעריך שלא נשקפת סכנה לצבאים מהזיהום.

דליפת הנפט ארעה במהלך עבודות להעתקת צינור הנפט שנדרשו בעקבות הקמת שדה התעופה החדש של אילת באזור תמנע. לאחר שאיתרו את הדליפה, אנשי קצא"א סגרו באופן מיידי את המגופים בצינור ובכך הפסיקו את זרימת הנפט בו. אולם כל הנפט שכבר היה בקטע הצינור הפגוע כבר דלף.

באירוע דלפו אלפי קוב של נפט גולמי מצינור הנפט של קצא"א, כ-20 קילומטרים צפונית לאילת. כוחות רבים של כבאות, משטרה, אנשי המשרד להגנת הסביבה וצוותים של קצא"א שהגיעו לאזור החלו בטיפול בדליפה, עד שלאחר כשעתיים הושגה שליטה על האירוע. מנהל מחוז הדרום במשרד להגנת הסביבה גיא סמט אמר אתמול כי "מדובר באחד מאירועי הזיהום החמורים ביותר בתולדות המדינה".

בסביבות השעה תשע וחצי ערב שלשום נקראו תושבי באר אורה להישאר בתוך הבתים. "הכביש היה סגור וגם היה חשש לאדי נפט מזיקים אז נשארנו בבתים וסגרנו חלונות", סיפרה ליאור דפני, תושבת הישוב. "אנשים שהיו צריכים לחזור הביתה לא היו יכולים, היו כאלה שהיו באילת ונאלצו להישאר שם לישון. בשעה ארבע בבוקר פתחו את הכביש ויצאתי, בהתחלה היה ריח רגיל של דלק אבל אחרי כמה דקות בחוץ זה היה מאוד חזק והרגשתי מעורפלת. במהלך הבוקר עוד היה ריח נוראי של דלק באוויר וסגרנו את החלונות, עכשיו כנראה עם שינוי הרוחות זה דעך".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
שירלי סיידלר

# data[].attributes.attachment_link.title
דליפת הנפט בערבה: תהליך שיקום הטבע עלול להימשך שנים

# data[].attributes.attachment_link.description
חברת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) סיימה הבוקר (שישי) לשאוב חלק גדול מהמוקדים העיקריים שבהם הצטבר נפט באזור הדליפה הגדולה שהיתה שלשום סמוך ליישוב באר אורה שבערבה. עם זאת, עדיין נותרו מוקדים רבים וקטנים יותר של זיהום בתוך שמורת מלחת עברונה הסמוכה, ואנשי החברה ממתינים להנחיות מרשות הטבע והגנים ומהמשרד להגנת הסביבה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לפני 50 שנה, אמהות בישראל ייחלו שבניהן יהיו חברי אגד, כי חברות בקואופרטיב התחבורה הציבורי הבטיחה רווחה כלכלית, יציבות ומעמד חברתי. כיום אגד מעסיקה נהגים שכירים, ומשרה כנהג אוטובוס כבר אינה משאת נפש שכיחה. מהי המקבילה העכשווית של חברות באגד?
השאלה איזה מקצוע לרכוש היא אולי החשובה ביותר עבור העתיד של בני העשרה, והצעירים העומדים בפני תחילת חייהם הבוגרים. מצד אחד, הם מחפשים סיפוק והגשמה עצמית; מצד שני, הם מחפשים ביטחון כלכלי - ואם אפשר, גם לרצות את ההורים. לסבך המניעים הזה נוסף גם החשש מפני בחירה באפיק הלא נכון: מהם המקצועות שנחשבים כיום להימור בטוח, אך למעשה קצם קרוב? איזה עיסוקים ייכחדו בשנים הבאות בגלל שהעובדים שעוסקים בהם יוחלפו על ידי מכונות ומחשבים? בעמודים הבאים ננסה להשיב על שאלות אלה, אבל צריך לזכור, שבדיוק כמו האמהות לפני 50 שנה, גם הרשימות העיתונאיות של ההווה לא תמיד יודעות לזהות מה טומן בחובו העתיד.

במה כדאי להשתלם

מתמטיקה
הביקוש למתמטיקאים גובר, ולא רק בחברות טכנולוגיה. חשיבה אנליטית שנרכשת מעיסוק במספרים תאפשר למי שיבחר ללמוד מתמטיקה חופש רב בבחירת עיסוקו העתידי. התחזית לצמיחה במקצועות STEM (מדעים, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה) בשנים הקרובות היא גבוהה מאוד, מעריך אתר הקריירה Career cast, שחוזה צמיחה של 23% במספר המשרות בתחום המתמטיקה לבדו עד שנת 2022. תנאי השכר בתחום צפויים לעלות בהתאם.

גיאוגרפיה
אולי זה מפתיע שאחד המקצועות שנשמעים דווקא קלים, לפחות בבחינות הבגרות בישראל, מופיע ברשימת המקצועות המומלצים של QS, גוף שדירוגי האוניברסיטאות שלו נחשב למשפיעים בעולם. אולם, הכשרה במקצוע זה עשויה לפתוח הזדמנויות מגוונות לתעסוקה בתחומי הגיאוגרפיה האנושית, למשל בתכנון ערים ושכונות - תחום שצומח לממדי ענק עם התפתחות ערים במזרח אסיה - או בגיאוגרפיה הפיזית, שעוסקת בחקר כדור הארץ, כמו שינויים במזג האוויר, ומיפוי מוקדי רעידות אדמה.

מחקר אקדמי
כאשר חברות מסחריות מממנות לעתים קרובות מחקרים שתוצאותיהם תפורות על פי האינטרסים שלהן, גובר הצמא למחקר בלתי תלוי ומהימן שיוכל גם לנבא מגמות עתידיות. בישראל קיים קושי למצוא משרות באקדמיה, אך מדינות שצומחות בקצב מסחרר, כמו סין, מפתחות את התחום הזה באופן מעורר השראה ומנהלות מלחמה על החוקרים המבריקים בעולם מול מדינות מערביות. התוצאה תתבטא בתלוש המשכורת וברמת הסיפוק האישי.

ביולוגיה
בכמה וכמה דירוגים של מעסיקים בשנה האחרונה כיכבו חברות ביוטכנולוגיה כמקומות עבודה מבוקשים במיוחד - מבחינת שכר, הגשמה עצמית ונוחות העבודה. שיטות העבודה מעולם ההיי טק, המייתרות לעתים קרובות עובדים אנושיים, עדיין לא הגיעו אל התחום, ורובוטים ומחשבים לא צפויים להיות בעלי תבונה ברמה כזו שתחליף את העוסקים במגזר, מה שתורם לעלייה באטרקטיביות שלו.

אודיולוגיה
המקצוע הזה יכול לייצג מקצועות טיפוליים רבים. כחלק מהתקדמות המחקר הרפואי בעולם, חל גידול באוכלוסיית הקשישים, בעיקר במדינות מערביות שבהן מערכת הרפואה נחשבת למתקדמת.
עם התבגרות האוכלוסייה עולה השכיחות של מחלות שמיעה, שבהן מטפלים האודיולוגיים. מצב זה יוצר עלייה בביקוש לעוסקים בתחום. גם הטכנולוגיה של מכשירי השמיעה משתפרת כל הזמן, אך גם הופכת אותם ליקרים יותר - וזה מעניק לעוסקים במקצוע הזדמנויות נוספות לרווח.

אקטואריה
הערכת סיכונים במצבים של אי ודאות עלולה להישמע כעיסוק מעט משעמם, אך הביקוש למומחים בתחום זה צומח. למרות כניסתן של מערכות מחשוב מתוחכמות, היכולת שלהן להביא בחשבון את מגוון מצבי אי הוודאות עדיין מוגבלת, והביקוש לבעלי מקצוע שיכולים לעשות זאת גובר. גם בדירוג של Career cast מככב מקצוע זה, בעיקר בשל השינויים במבנה ביטוחי הבריאות בארצות הברית, שמייצר דרישה נוספת לבעלי מקצוע בתחום.

מחשבים והנדסת תוכנה
מגזר הטכנולוגיה הצומח בישראל מספק פרנסה נאה לעוסקים בו, וישראלים רבים מצליחים גם להשתלב בחברות ענק בעולם ולעסוק במגוון תחומים שמשפיעים על הפעולות היומיומית של כולנו. כתיבת אלגוריתמים או חשיבה מחוץ לקופסה מאפיינים במקרים רבים את הדרישות מהתחום הזה, שמוכתר בשנים האחרונות בקביעות כאחד מהמקצועות המשתלמים ביותר לבוגרים בו. גם מחקר של בנק ישראל דירג את העוסקים בתחום בישראל בראש רשימת המשתכרים.

שיננות
גם במקצוע הזה לא צפוי פיתוח טכנולוגי מרשים שישאיר את העוסקים בו ללא עבודה. למעשה, לפי התחזית של Career cast, הביקוש לשינניות עשוי לצמוח עד 2022 ביותר מ־33%. המקצוע הזה גם מופיע ברשימת עשרת המקצועות הטובים ביותר ל־2014 שפרסם האתר.

מדעי הרוח
זה עשוי להישמע מפתיע, אבל במקרים רבים מחפשים בתאגידים הרב לאומיים דווקא את אלה שהחשיבה שלהם שונה מהחשיבה האנליטית של בוגרי המדעים. כפי שהגדיר זאת לא מזמן לזלו בוק, האחראי על גיוס עובדים בגוגל: "אנחנו צריכים אנשים שחושבים בצורה הוליסטית, ויש להם רקע של מדעי הרוח, לצד אנשים שהם מומחים פונקציונליים. קשה למצוא את האיזון הזה, אבל כך בונים חברות נהדרות וארגונים נהדרים".

רפואה

נכון, מדברים על כך שרובוטים יחליפו בעתיד הקרוב מנתחים, לפחות בפרוצדורות שנחשבות פשוטות יחסית, אבל היכולת לאבחן ולבדוק לא צפויה להיתלות באלגוריתם מסוים, ולכן החשיבות של מקצוע הרפואה צפויה להישאר גבוהה.
בנוסף לביטחון תעסוקתי, רופאים נהנים ממעמד חברתי גבוה, לפחות ברוב מדינות המערב, והם גם זוכים לעשות דברים שלא הרבה בעלי מקצועות יכולים להתגאות בהם -
להציל חיי אדם.

הכתבה מתפרסמת בגיליון מאי של מגזין TheMarker

למנוי למגזין, חייגו: 5200*

ממה עדיף להתעלם

אנתרופולוגיה
למרות דבריו של האחראי לגיוס עובדים בגוגל, לא כל מקצועות מדעי הרוח יכולים להבטיח עבודה בתחום. בתחום הארכיאולוגיה יש קושי במציאת עבודה, ומחקר של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית הכתיר את האנתרופולוגיה כאחד מהמקצועות המבוקשים פחות בשוק העבודה האמריקאי.

סוכן ביטוח
עתיד המקצוע אינו ברור. התחרות הקשה של חברות הביטוח הישיר מול סוכני הביטוח הוותיקים, מורידה את הכדאיות של העיסוק במקצוע.
גם המכוניות האוטונומיות, שישנו את מודל הבעלות על כלי הרכב, ויכללו מערכות אוטומטיות למניעת תאונות, יפגעו במכירת פוליסות של ביטוחי רכב, הלחם והחמאה של תחום הביטוח.

מידענות
בעידן המידע אפשר היה לצפות כי החשיבות של המקצוע הזה תעלה, עם שטף המידע הזמין לכולם באינטרנט. עם זאת, אלגוריתמים המסייעים לחיפוש חומר - וגם זמינות המידע המקוון בעצמו - עלולים לפגוע בביקוש למידענים. בתחום טוענים כי לא כל אחד יודע לחפש בגוגל ולהבדיל בין העיקר לטפל, אבל בטווח הארוך, אולי זה לא הכיוון המבטיח ביותר לקריירה.

פסיכולוגיה
תואר ראשון בפסיכולוגיה נחשב למבוקש יחסית למרות שאינו מציע יתרון בולט בשוק העבודה. כדי להיות פסיכולוג קליני נדרשת הכשרה ארוכה הכוללת גם תואר שני, אך למי שהתקבל לתואר שני בפסיכולוגיה צפוי מסלול ארוך ומפרך שהתועלת בצדו אינה מובטחת. שיעור האבטלה בקרב פסיכולוגים קלינים בארצות הברית נחשב לגבוה במיוחד, ורבים מהם פשוט נוטשים את המקצוע.

תקשורת ועיתונות
עולם העיתונות במשבר עמוק. כניסת האינטרנט לחיינו שינתה את האופן שבו אנחנו צורכים חדשות. בנוסף, העיתונות אינה מצליחה להתמודד עם המדיה החברתית, שמאפשרת לכל אחד להביע את דעותיו או לדווח על אירועים שקורים בסביבת מגוריו.
מחקרים של מכון פיו שפורסמו בשנה שעברה בארצות הברית מצאו כי כ־30% מכלל האוכלוסייה צורכים את מרבית החדשות שלהם באמצעות פייסבוק, וכ־8% מהם עושים זאת באמצעות טוויטר. אם לא יימצא מודל נכון לעיתונות, רוב הסיכויים שהנתונים האלה ימשיכו לצמוח.

בישול
שפים מעוטרים במסעדות מהוללות צריכים כנראה לדאוג פחות, אבל טבחים במסעדות העממיות יותר וברשתות המזון המהיר נמצאים בסכנה, ועלולים להיות מוחלפים על ידי רובוטים - כך חוזים גם באוקספורד וב־Career cast. אחרי הכל, טבחים אלה עוסקים בעיקר במילוי הוראות מדויקות של הרשת שבה הם מועסקים, או של השף שהם עובדים תחתיו - ואינם נדרשים להפגין יצירתיות. מכונות יוכלו לבשל במקומם לפי הוראות שיקבלו ובכך לייתר את המקצוע.

דוורות
לא רק בישראל, רשויות דואר רבות בעולם מצמצמות את ימי חלוקת המכתבים ונאלצות לפטר דוורים. חברות הדואר הממשלתיות לא מצליחות להתמודד עם הירידה בביקוש למשלוח מכתבים רגילים ועם התחרות מול חברות השילוח. ואולם יש גם אור בקצה המנהרה: העלייה בסחר האלקטרוני מעלה את הביקוש לעובדים בחברות השילוח הפרטיות. אם רשויות הדואר יוכלו להסתגל למגמה, אולי הצמצומים ייפסקו.

בנקאות
עבודה בבנק נחשבת כיום לעיסוק מבטיח. השכר גבוה וגם תנאי העבודה אינם רעים, ואולם מחקר שנערך באוניברסיטת אוקספורד קובע שהמקצוע הזה נמצא בסכנת הכחדה, ושהסבירות להחלפתם של הבנקאים במחשבים גבוהה. בעתיד הלא רחוק יוכלו אלגוריתמים עדכניים להחליף את פקידי הבנק ולקבל החלטות הרות גורל כמו אם להעניק ללקוח הלוואה - וגם לחשב את יכולת ההחזר לפי פרמטרים קרים - ללא היכולת להתמקח, להתחנן או
לדפוק על השולחן.

משפטים
שוק עורכי הדין בישראל מוצף. ישראל היא המדינה עם היחס הגבוה ביותר בעולם של עורכי דין לכלל האוכלוסייה, מה שמשפיע גם על יכולת המיקוח של עורכי הדין בחיפוש אחר עבודה. לא בכדי דווח ב־2012 כי כשליש מהעוסקים בעריכת דין נטשו את המקצוע. ואולם צריך לזכור גם כי תואר במשפטים ורישיון לעסוק בעריכת דין הם מקפצה לתחומים אחרים בשוק העבודה.

נהיגה מקצועית (במיוחד במונית)

נכון, זה לא בדיוק עיסוק שדורש הכשרה אקדמית. אבל אם בכל זאת שקלתם את האפשרות הזאת, מוטב שתתעדכנו: בתוך כעשור עשויים נהגי המוניות להיות מוחלפים על ידי מכוניות אוטונומיות (ללא נהג) שישנו ללא היכר את עולם התחבורה. במקום להזמין מונית באמצעות אפליקציה, שיחת טלפון או להרים את היד ברחוב, המכוניות יגיעו עד פתח הבית בשעה קבועה, לאסוף אתכם או לפזר את הילדים לבית הספר - והתשלום שכרוך בעבודת הנהג יבוטל, וכך גם המקצוע שלו.

או שכן או שלא: סטארטאפ
בישראל, הלא היא "אומת הסטארטאפ", כניסה לתחום הזה כמוה כהצהרה שביכולתך ליצור משהו בעל ערך - ולהרוויח ממנו הרבה מאוד כסף באקזיט הצפוי. שלא כמו בחברות הטכנולוגיה הגדולות, הקמת סטארטאפ מעניקה ליזמים מידה רבה של עצמאות בניהול סדר יומם. עם זאת, לא כל סטארטאפ הוא בהכרח ה"ווייז" הבאה. למעשה, רק 39 מתוך כ־60 אלף מיזמי סטארטאפ שהוקמו בארצות הברית בעשר השנים האחרונות הצליחו לשבור את רף השווי של מיליארד דולר, ורבים מהם - רובם המכריע - גוועו בקול ענות חלושה. לפי מחקר של פרופ' שיקאר גוש, מרצה בכיר בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד, ב־30%־40% מהמקרים מפסידים המשקיעים את כל כספם לאחר פירוק החברה, וב־95% מהסטארטאפים המשקיעים לא מקבלים את ההחזר הצפוי על השקעה בסיכון גבוה.

israel.fisher@themarker.com

# data[].attributes.attachment_link.title
הבן שלי יהיה גיאוגרף!

# data[].attributes.attachment_link.description
לפני 50 שנה, אמהות בישראל ייחלו שבניהן יהיו חברי אגד, כי חברות בקואופרטיב התחבורה הציבורי הבטיחה רווחה כלכלית, יציבות ומעמד חברתי. כיום אגד מעסיקה נהגים שכירים, ומשרה כנהג אוטובוס כבר אינה משאת נפש שכיחה. מהי המקבילה העכשווית של חברות באגד? השאלה איזה מקצוע לרכוש היא אולי החשובה ביותר עבור העתיד של בני העשרה, והצעירים העומדים בפני תחילת חייהם הבוגרים.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אלפי בנגלדשים הפגינו בחודש שעבר מול מה שהיה ראנה פלאזה (Rana Plaza), מפעל הטקסטיל שלפני שלוש שנים קרס על אלפי עובדיו, ומאז נודע כאסון הגדול ביותר בהיסטוריה של ענף הטקסטיל. המפגינים דרשו צדק ביום השנה השלישי לאסון, והתקוממו על העיכובים במתן פסקי דין בפרשה שהסעירה את העולם כולו.

קריסת ראנה פלאזה - שגבתה את חייהם של 1,138 פועלים והותירה יותר מ־2,500 פצועים, רבים מהם קטועי גפיים - הפכה סמל לרמיסת זכויות אדם בענף הטקסטיל העולמי ולרשלנות פושעת מצד הממשל, בעלי המפעל ופקחי הבטיחות. החקירה שבוצעה לאחר האסון חשפה כי בבניין נבנו שתי קומות ללא היתר, ובמהלך הבנייה נעשה שימוש במלט ובברזל שאינם עומדים בתקן. הבניין אוכלס במכונות טקסטיל כבדות, בניגוד לתכנון ההנדסי שלו, ויום לפני קריסת המבנה הופיעו סדקים בקירות שבעקבותיהם פונו סניף בנק וחנות נוספת שהיתה בבניין. למרות סימני האזהרה הללו ולמרות אזהרות של פקחי בנייה שהגיעו לבחון את המקום, המנהלים של חמשת מפעלי הטקסטיל בבניין דרשו מהפועלים להמשיך לעבוד. וכך היה, הפועלים המשיכו לתפור עד שנמחצו תחת ההריסות.

קשה למצוא מותג אופנה גלובלי שאין לו קשר לבנגלדש. רשימת המותגים שהיו קשורים לראנה פלאזה כוללת שמות מוכרים כמו M&H, זארה, מנגו, The Children's Place, בנטון ופרימארק, אבל רשימת המותגים שרוכשים אופנה מבנגלדש כוללת כמעט כל חנות שתמצאו בקניון ישראלי ממוצע, לרבות המותגים הישראליים. כשהמותגים הבינלאומיים הגדולים החלו לאמץ מדיניות של אחריות תאגידית ולטעון לשיפור ההשלכות החברתיות שיש לפעילותם העסקית - הם ניצבו בפני הדרישה הציבורית לתקן את ליקויי הבטיחות באולמות הייצור הבנגלדשיים.

לאחר קריסת ראנה פלאזה גובשה האמנה לבטיחות מבנים ותקנות אש בבנגלדש (The Accord on Fire and Building Safety in Bangladesh), שהיוותה למעשה את הפעם הראשונה שחברות מערביות חתמו על מסמך משפטי המטיל עליהן אחריות על בטיחות אולמות הייצור של ספקי המשנה שלהן בבנגלדש.

יוזמי האמנה היו ארגוני זכויות העבודה הבינלאומיים IndustriALL Global Union ו־UNI Global Union, ארגונים מקומיים בבנגלדש וארגוני עבודה בינלאומיים נוספים. על יישום האמנה מפקחת ועדת היגוי שמורכבת מנציגי חברות האופנה ונציגי איגודי העובדים, והיו"ר שלה הוא נציג בלתי תלוי מ־ILO.

מאחר שמרבית מפעלי הטקסטיל אינם מסוגלים לשלם על תיקון הליקויים הבטיחותיים, התחייבו החברות הבינלאומיות לסייע במימון התיקונים. לפני כשבוע פרסמה האמנה דו"ח התקדמות עדכני, שממנו עולה כי החברות לא עומדות בלוחות הזמנים שהן הציבו לעצמן במטרה לתקן ליקויים מסכני חיים במפעלים. האמנה מקבלת מחברות האופנה את רשימת הספקים שלהן בבנגלדש, ומכניסה את המפעלים למעגל הפיקוח. כל המפעלים שנבדקו קיבלו תוכניות לשיפור הבטיחות. עם הליקויים הנפוצים שנמצאו ניתן למנות מבנים חלשים, חריגות בנייה ועומס יתר על המבנה, התקנות חשמל לא בטיחותיות, היעדר מיגון אש בחדרי מדרגות ובין הקומות ומחסור במערכות כיבוי אש.

מפעל אחד בלבד, מתוך 1,661 מפעלים, השלים את תוכנית השיפור שלו נכון לסוף מרץ 2016; שבעה מפעלים נוספים השלימו את התוכנית הראשונית; 1,338 מפעלים מאחרים בתיקון הליקויים; 22 נוספים סירבו לתקן את הליקויים; ו־186 מפעלים ממתינים לקבלת תוכנית שיפורים מהאמנה.

מפילוח המפעלים שלא עומדים בלוח הזמנים עולה כי מרביתם לא השלימו אפילו חצי ממה שהם היו אמורים לעשות כדי לשפר את בטיחות העובדים. האמנה מציינת בדו"ח ההתקדמות שלה כי אין לה מספיק נתונים כדי לקבוע אם אותם עיכובים נובעים מחוסר מימון. למפקחי האמנה אין מידע מדויק בדבר היקף הכספים שחברות האופנה מערביות מקצות למפעלי הטקסטיל בבנגלדש.

לאחר ועדת חקירה שהוקמה לבדיקת נסיבות האסון הוגשו כתבי אישום על רצח נגד 41 איש, ובהם הבעלים של המבנה סוהיל ראנה (Sohel Rana) ופקחים ממשלתיים. אולם עד כה מערכת המשפט הבנגלדשית לא הצליחה להגיע לפסק דין באף לא אחד מהתיקים.

קרן של 30 מיליון דולר הוקמה כדי לפצות את הקורבנות, אך אם לשפוט לפי דבריה של אחת הקורבנות לסוכנות הידיעות AFP בחודש שעבר - הפיצוי לא מזהיר. "קיבלתי 4,000 טקה (65 דולר) בחודש למשך שנתיים. בעלי עזב אותי, מצבי הנפשי לא יציב ואין לי כלום", אמרה לסוכנות סוופנה ביבי, שהיתה קבורה תחת הריסות המבנה במשך ארבעה ימים. לפי נתוני ארגון Clean Clothes Campaign, הפיצוי למשפחת עובד הרוג או נעדר עמד על מינימום של 13,400 דולר. הפיצוי המינימלי על אובדן כושר עבודה הגיע ל־1,340 דולר.

המקרה של ראנה פלאזה מקומם עוד יותר כאשר מבינים שהתקלות שהובילו לקריסת המפעל אינן נקודתיות, אלא מערכתיות. אסונות טקסטיל דומים במפעלים בעלי ליקויי בטיחות חמורים גבו את חייהם של יותר מ־1,800 איש בבנגלדש מאז 2005. המערכת הפוליטית בבנגלדש אינה מצליחה לפקח ולשפר את בטיחות המבנים ואת זכויות העובדים, בין היתר משום שהיא נגועה בשחיתות ובניגודי עניינים חמורים בענף הטקסטיל במדינה. כ־10% מחברי הפרלמנט בבנגלדש הם בעלים ישירים של מפעלי טקסטיל. רבים אחרים הם בעלי קשרים עקיפים לתעשייה המשגשגת הזו, שמעסיקה 4 מיליון איש בבנגלדש, מגלגלת 19 מיליארד דולר בשנה ומהווה כ־80% מהיצוא של בנגלדש.

בעוד מעטים בבנגלדש מתעשרים מתעשיית הענק, העובדים בתחתית הפירמידה מקבלים את שכר המינימום מהנמוכים בעולם בתעשיית הטקסטיל - וזאת לאחר שלוש העלאות דרמטיות מאז 2010, שהאחרונה שבהן הגיעה בעקבות אסון ראנה פלאזה. לפי נתוני ארגון העבודה הבינלאומי (ILO), שכר המינימום של עובדי הטקסטיל בבנגלדש עומד על 68 דולר בחודש, כאשר המדינה היחידה שמציעה שכר מינימום נמוך יותר היא סרי לנקה, עם 66 דולר בחודש. באינדונזיה עומד השכר על 74 דולר בחודש, בקמבודיה על 100 דולר בחודש, בפיליפינים על 152 דולר בחודש ובסין על 166 דולר בחודש. האיגודים המקומיים הציבו רף של 120 דולר לחודש, שמבחינתם מהווה רף המינימום לשכר המאפשר מחיה הולמת לפועלים.

רוב הפועלים הם נשים לא משכילות מאזורים כפריים. הפועלים מתגוררים לרוב בשכונות עוני מאולתרות בסמוך לאזורי התעשייה, לרוב ללא גישה הולמת לתשתיות מים וביוב. מאחר ששכונות אלה נבנות ללא תכנון או היתרים בסמוך למפעלים מזהמים, השכונות הללו גם סובלות מרמת זיהום גבוהה. נשים נאלצות לעבוד משמרות ארוכות, שיכולות להגיע גם ל־12 שעות ומעלה.

במקום להציב רף שכר מינימום מומלץ מבחינתם, בחרו מותגי האופנה הבינלאומיים לנקוט גישה אחרת. חברת H&M, הרוכשת הגדולה ביותר של בגדים מבנגלדש, ו־14 מותגי ענק אחרים כמו זארה, פרימארק וטופשופ הצטרפו ליוזמה בינלאומית בשם ACT שנועדה לוודא כי בכל מפעל יהיה איגוד שייבחר דמוקרטית על ידי העובדים כדי לנהל מו"מ קולקטיבי בענייני שכר מול הנהלת המפעל.

עם זאת, פריסת התוכנית בבנגלדש לא מביאה לתוצאות מזהירות. במקרה של H&M, שפרסמה את דו"ח האחריות התאגידית שלה ל־2015 לפני כמה שבועות, החברה עדיין אינה מחייבת את כל הספקים שלה ליישם את עקרונות ACT. ב־2013 יישמה החברה את השיטה הזו בחמישה מפעלים לדוגמה, שניים מהם בבנגלדש. כדי לתמוך בתוכנית התחייבה החברה לרכוש 100% מתוצרת אותם מפעלים במשך חמש שנים. אף שהיוזמה בבנגלדש החלה ב־2013, מפעלי הדוגמה בבנגלדש אימצו את התוכנית באופן מלא רק באמצע 2014, ומבדיקת התוצאות לקראת סוף 2015 לא נראה כי חל שיפור ברור במצבם של העובדים.

ב־2015 יישמה H&M את התוכנית ב־68 מפעלים. היעד של החברה הוא להגיע ל־146 מפעלים ברחבי העולם ב־2016 ולכל הספקים שמוגדרים "אסטרטגיים" עד סוף 2018. לחברה אין יעד ליישום התוכנית בכל המפעלים שמהם היא רוכשת בגדים. מספר המפעלים שמוגדרים אסטרטגיים הוא 681, והחברה צורכת מוצרי אופנה מוגמרים מ־1,882 מפעלים ברחבי העולם.

מלבד זאת, כדי לקיים איגוד עובדים בסיסי ואוטונומי בבנגלדש, יש צורך בכמה רפורמות. החוק בבנגלדש אוסר השבתת מפעלים שהם בני פחות משלוש שנים, אם קיים במפעל שותף זר. כמו כן הכרזה על שביתה מותנית בהשגת רוב של 75% מחברי האיגוד. אין קנסות בחוק על העסקת ילדים, על העסקה בכפייה או על הוצאה לחופשה כפויה. כמו כן אין חובה על פיצוי עובד שעבר תאונת עבודה.

# data[].attributes.attachment_link.title
הצד המכוער של הבגדים: ענקיות האופנה תופרות את פועלי בנגלדש

# data[].attributes.attachment_link.description
לאחר שמפעל הטקסטיל ראנה פלאזה בבנגלדש קרס על אלפי עובדיו, מיהרו מותגי האופנה העולמיים, ובהם M&H וזארה, לחתום על אמנה לבטיחות מבנים במדינה. אלא שכעת, שלוש שנים לאחר האסון, מתברר שהם כלל לא עומדים בלוח הזמנים שקבעו לעצמם.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
דם, יזע ודמעות
אתם ממש אוהבים את הסמארטפון שלכם, אבל האם אתם יודעים איזה מסלול הוא עובר לפני שהוא מגיע אליכם ליד? זה מתחיל בכריית מתכות מסוכנת באזורים מופקרים של אפריקה, שבהם מועסקים עבדים בפועל; ממשיך במפעלים דוגמת אלה של מלזיה ושנז'ן; אחר כך הוא נוחת בידיכם לתקופה קצרה, של שנה עד שנתיים; נמכר במצב לא טוב לעולם השלישי - ואחר כך מפורק לחלקיו (הרעילים והמסוכנים לעתים) על ידי עוד עובדים בעולם השלישי.
דו"ח של משרד העבודה האמריקאי, שנערך עבורו על ידי ארגון זכויות העובדים Verite, מצא שבמלזיה יש תנאים של עבדות בחלק ניכר מתחום האלקטרוניקה. בגלל חוקי העבודה הגמישים של מלזיה, מהסוג שכמה משרי ישראל רוצים לייבא לכאן, היא הפכה בשנים האחרונות לשם דבר בקרב יצרנים זרים.

הממצאים של Verite, שמזכירים במידת מה את התנאים שבהם מוחזקים עובדים זרים בארץ, מצאו שעובדים זרים במלזיה מקבלים שכר נמוך הרבה יותר מזה שהובטח להם; שהם צריכים לשלם שכר רק כדי לקבל את מקום העבודה; שהם נאלצים להתגורר במבנים צפופים, לא נוחים, שנמצאים תחת מעקב בלתי פוסק. 94% מהעובדים דיווחו שהמעביד לקח להם את הדרכון עם הגעתם; 71% אמרו שקבלת הדרכון חזרה היתה קשה עד בלתי אפשרית. 92% מהם אמרו שהם נאלצו לעבוד שעות נוספות כדי לשלם את ה"חוב" שצברו כלפי המעבידים שלהם. כאן המקום לציין שהיסטורית, חלק ניכר מהעבדות היתה עבדות-חוב: האדם צבר חוב, בדרך כלל בשל ריבית נשך ואמצעים לא הוגנים אחרים, כלפי אדם או גוף אחר, ואחר כך נאלץ לעבוד כדי להחזיר אותו - כשתנאי העבודה מוודאים שהסיכוי שלו להחזיר את החוב הוא אפסי, מה שמשאיר אותו בפועל כעבד. 95% מהעובדים שנאלצו לקחת הלוואה רק כדי לשלם עבור עצם הזכות לעבוד גילו שהם נזקקו ליותר משלושה חודשי עבודה כדי להחזיר אותה; 50% נזקקו ליותר משנה. 57% מהם אמרו שהם לא יכלו להפסיק את עבודתם לפני תום החוזה, כי המשמעות היתה קנסות דרקוניים ואובדן משכורות.
בין החברות הגדולות שמייצרות חלקים מהמכשירים שלהן במלזיה אפשר למצוא את (הפתעה!) אפל, סמסונג, וסוני. וריטה עצמה לא ציינה את החברות שנהנות משירותי העבדות, כדי שלא לפגוע ביכולת שלה לאסוף מידע כזה בעתיד. ככה זה. משהו לחשוב עליו כשאתם רצים לקנות את הטלפון הבא שלכם. נכון להיום, נמכר רק סמארטפון אחד שיוצר בתנאים הוגנים כלפי הפועלים והוא נקרא FairPhone.
ה-NSA, מאחוריך
ימים ספורים לאחר שאפל הכריזה שב-iOS8 היא לא תחזיק עוד במפתחות ההצפנה של המשתמשים, מה שאומר שהיא לא תוכל להעביר את המידע שלהם לארגוני אופל ממשלתיים, הרימה גוגל את הכפפה שהשליך טים קוק.

אנדרואיד הציעה למשתמשים הצפנה כבר שלוש שנים ומלכתחילה לא שמר את מפתחות ההצפנה, אבל רוב המשתמשים לא היו מודעים לאפשרות ההצפנה. גוגל הודיעה שהגרסה החדשה של מערכת ההפעלה, שצריכה להגיע בחודש הבא לשוק, תצפין את המכשיר של המשתמש כברירת מחדל.

המשמעות: גם אם שירותי השו-שו יגיעו עם צו חשאי מבית משפט סודי, גוגל לא תוכל למסור להם את הסיסמה של המשתמשים, כי לא תהיה לה אותה. יתר על כן, מכשירי אנדרואיד - מערכת ההפעלה הנפוצה בשוק, נזכיר, ביחס של 4:1 - שישתמשו במערכת ההפעלה החדשה יהיו מוצפנים כברירת מחדל. כלומר, מי שירצה את המכשיר שלו לא-מוצפן, יצטרך להיות זה שיעבוד, לא זה שירצה שהמכשיר שלו יהיה מוצפן. שנה וארבעה חודשים חלפו מאז שסנודן החל לפרסם את המסמכים הראשונים שלו, ואנחנו מתחילים לראות שינוי של ממש.
חוסר אחריות? לא תמיד
איזו אחריות משפטית יש לאתר בו הכירו עבריינים את הקורבן שלהם על הפשע שבוצע? בדרך כלל, אחריות אפסית; בסוף השבוע פסק בית משפט בקליפורניה פסיקה חריגה שקובעת מחדש את הגבולות בנושא.

אתר בשם ModelMayhem, שמאפשר לאנשים לשכור דוגמניות. אישה ששמה לא פורסם תובעת את הנהלת האתר: לטענתה, שני גברים בשם אמרסון קאלום ולאבונט פלנדרז שכרו את שירותיה ב-2011. לבקשתם, ועל פי החוזה שסיפק האתר, היא הגיעה לפלורידה ונפגשה עם השניים. החלאות סיממו אותה, אנסו אותה, צילמו את האונס והפיצו אותו ברשת.

זו לא היה הפשע הראשון מסוגו של קאלום ופלנדרז: ב-2012, נידונו השניים ל-12 מאסרי עולם על מעשיהם כלפי עשרות נשים. המקרים הראשונים היו ב-2006; השניים נעצרו לראשונה ב-2007. הנאנסת תובעת את ModelMayhem והחברה שמאחוריה לא משום שהיא לא הסירה פרסום מסוים, אלא משום שהיא לא נקטה בצעדים המינימליים כדי להבטיח שעברייני מין מורשעים לא ישתמשו בשירותים שלה. בית משפט דחה את התביעה, אבל בית משפט לערעורים אישר אותה - וקבע שהחוק לא יכול לשמש את חברות התוכן להתחמקות מאחריות בסיסית.
קצרצרים
1. אפל החלה למכור את האייפון 6 בסוף השבוע והמראות הקבועים של תורים ארוכים של פסיכים שמחכים בתור שעות ארוכות חזרו על עצמם. הפעם, עם זאת, היה שינוי: חלק מהממתינים ישנו בשקיות אשפה והמשטרה הגיעה למקום ופינתה אותם. להמתנה הפעם היה סממן מסחרי מובהק: רבים מהרוכשים לא התעניינו כלל במכשירים. הם נשכרו על ידי מבריחים סינים לרכוש את הטלפונים, אותם מסרו מיד אחרי הרכישה וקיבלו את שכרם. האייפון, שמיוצר בסין, עוד לא מופץ בה רשמית ויש סחר ער בשוק השחור בקרב פוזאיסטים שחייבים להשתמש באייפון העדכני ביותר כסמל סטטוס.

2. מסימני הגסיסה של גוגל+: כחלק ממאמציה של גוגל לדחוף את הטרשת החברתית שלה לגרונם של כל המשתמשים, כל מי שפתח חשבון חדש בג'ימייל נאלץ לפתוח גם חשבון גוגל+. זה התחיל לפני כשנתיים, כשגוגל עוד חשבה שיש לה סיכוי להביס את פייסבוק בתחום. בימים האחרונים, נעלמה בשקט הדרישה הזו ועכשיו אפשר לפתוח חשבון ג'ימייל בלי לפתוח לצידו כלי שלעולם לא תשתמש בו ביודעין. הסימן הזה מצטרף לשורה אחרת של סימנים, שמעידים שבכוונתה של גוגל להרוג את גוגל+ ברכות. הריגה פומבית נוסח דאע"ש לא עולה כאפשרות, כי מדובר בבייבי של המנכ"ל לארי פייג'.

3. טרול הפטנטים Lumen View עשה היסטוריה כשחטף תביעת RICO, קרי תביעה שדורשת להפעיל נגדו את החוקים נגד פשע מאורגן - וזאת לאחר שניסה לסחוט באיומים את חברת FindTheBest. בעקבות הפסיקה האחרונה של העליון האמריקאי, פסל בית משפט פדרלי את הפטנט המפוקפק של Lumen והשית עליה הוצאות משפט גבוהות במיוחד, לאור האיומים של הטרול ב"תביעה מלאה" עם "הליך ראיות ממושך". המצב גרוע כל כך מבחינת הטרול, עד שהוא הודיע שאין בכוונתו לערער.

4. דיווחנו לפני שבוע על המלחמה של פייסבוק במלכות הדראג, שמשתמשות בשמות מקצועיים ולא בשמותיהן האמיתיים. עתה נחשף עוד מקרה שבו פייסבוק משמשת בתפקיד הרשע שטבעי לה כל כך. משתמש נורווגי צעיר, אמברט הנוק האלדמן, גילה לזעמו שפייסבוק מחקה את תמונת הפרופיל שלו. הסיבה: האלדמן סובל מעיוות פנים נדיר, ובפייסבוק החליטו שהתמונה "נוגדת את המדיניות של החברה". כאן המקום להזכיר כמה דברים שלא מנוגדים למדיניות של פייסבוק: ראשים מרוסקים והכחשת שואה.

# data[].attributes.attachment_link.title
הצצה לחיי האומללים שבונים את הטלפון הבא שלך

# data[].attributes.attachment_link.description
דם, יזע ודמעות אתם ממש אוהבים את הסמארטפון שלכם, אבל האם אתם יודעים איזה מסלול הוא עובר לפני שהוא מגיע אליכם ליד? זה מתחיל בכריית מתכות מסוכנת באזורים מופקרים של אפריקה, שבהם מועסקים עבדים בפועל; ממשיך במפעלים דוגמת אלה של מלזיה ושנז'ן; אחר כך הוא נוחת בידיכם לתקופה קצרה, של שנה עד שנתיים; נמכר במצב לא טוב לעולם השלישי - ואחר כך מפורק לחלקיו (הרעילים והמסוכנים לעתים) על ידי עוד עובדים בעולם השלישי.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הון אנושי.

פרמטר שמבטא את סך היכולות והמיומנויות של אדם. יכולות אלה נקנות דרך למידה, אימון ורכישת ניסיון מקצועי.

הון אנושי, בשונה מהון פיסי (כמו מכונות או בניינים) מתאפיין בשתי תכונות חשובות: 1. הוא ניתן להרחבה דרך לימוד ואימון. 2. הוא ניתן לשכפול והעברה.

העברת ידע מאדם אחד לאחר לא גורעת מההון שצבר האדם הראשון, גם אם היא הופכת אותו לבעל כישורים נדירים פחות מכפי שהיה קודם לכן. שתי תכונות אלה מאפשרות להון האנושי לגדול במהירות רבה יותר מאשר ההון פיסי.

הון אנושי וההשקעה בו הם בין הגורמים שמסבירים פערי עושר ויכולת ההשתכרות בין אנשים. הוא גם מסביר מדוע מתקיימים פערים בעושר בין מדינות.

מדינות מפותחות מכירות בכך שהון אנושי הוא משאב רב עוצמה שמסייע ליצירת ערך ועושר, והן פועלות להרחיבו. הן מקימות מוסדות חינוך ופועלות כדי להכשיר כוח אדם מקצועי ומיומן במקצועות שונים.

מחקרים רבים מראים שמדינות המשקיעות בחינוך והשכלה גבוהה מצליחות בדרך כלל לייצר עושר רב יותר במונחים של תוצר לנפש.

ההשקעה של מדינות בהון אנושי גורמת לא אחת גם להנצחת פערים בין מדינות והעמקתם. אנשים מוכשרים ובעלי שאיפות ממדינות עניות יעדיפו להגר למדינות מפותחות ולהתקדם בהן.

הבעיה הזאת מחמירה עוד יותר אם המהגרים היו כבר עובדים משכילים ומיומנים במדינות המוצא שלהם. במדינות מפותחות הם יכולים קבל שכר גבוה יותר וההזדמנויות תעסוקתיות מגוונות.

את מידת ההון האנושי במדינה מסוימת ניתן למדוד בדרכים שונות - למשל, דרך בחינת שיעור יודעי קרוא וכתוב, שיעור בוגרי התיכונים, שיעור מקבלי התארים האקדמיים, וכדומה. המדידה יכולה להתייחס לתחומים ספציפיים אף יותר - כמו שיעור המהנדסים לנפש במדינה או שיעור הרופאים בה.

משקיעים לטווח ארוך שבוחנים השקעה במדינות נוהגים להתייחס בין השאר להון האנושי בהן - מכיוון שהוא מצביע על פוטנציאל התקדמות וצמיחה של הכלכלה. עם זאת, פיתוח הון אנושי לבדו אינו מספיק, וצריך שבמדינה תהיה גם סביבה תומכת שתאפשר להפיק ממנו את המירב.

ברוסיה, למשל, הכשירו בעלי מקצוע רבים בתחומים מבוקשים כמו רפואה או הנדסה, אבל רבים מהמשכילים במדינה העדיפו להגר למערב, למדינות בעלות מסורת דמוקרטית - שבהן קל להם יותר לבטא את כישוריהם והשכלתם.

ישראל היא דוגמה למדינה שההון האנושי הוא המשאב המרכזי והחשוב ביותר בה. בעוד משקיעים מהעולם פונים למדינות כמו רוסיה או ברזיל בעיקר בגלל אוצרות הטבע שלהן, וסין מעניינת אותם בגלל כוח האדם הזול בענפי הייצור - לישראל מגיעים משקיעים בגלל שהם מאמינים בהון האנושי שלה ובחדשנות שמתבטאת בין השאר במספר רב של חברות היי־טק וטכנולוגיה תוססות.

רכיב נוסף בהון האנושי של ישראל הוא הרב־תרבותיות - שמאפיינת מדינת מהגרים. הרב־תרבותיות מקלה על חברות ישראליות בחדירה לשווקים זרים ומרוחקים.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
מילון מונחים כלכליים בשוק ההון

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
עמי גינזבורג

# data[].attributes.attachment_link.description
הון אנושי. פרמטר שמבטא את סך היכולות והמיומנויות של אדם. יכולות אלה נקנות דרך למידה, אימון ורכישת ניסיון מקצועי. הון אנושי, בשונה מהון פיסי (כמו מכונות או בניינים) מתאפיין בשתי תכונות חשובות: 1. הוא ניתן להרחבה דרך לימוד ואימון. 2. הוא ניתן לשכפול והעברה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
11 קמ"ש - זו המהירות הממוצעת של נסיעת כלי הרכב בכניסות לתל אביב בשעות הבוקר ואחר הצהריים. המרכז של העיר פקוק לא בגלל עבודות הרכבת הקלה, ולא בשל השבתת המסילות של רכבת ישראל - אלא משום שמדי יום נכנסות אליו יותר מחצי מיליון מכוניות פרטיות. מציאות כזאת בוודאי לא עלתה בדעתם של מתכנני העיר הלבנה בתחילת המאה ה-20.

מטרופולין תל אביב מרכזת כמחצית ממקומות העבודה בישראל. אוכלוסיית המטרופולין מבצעת מדי יום כ-6 מיליון נסיעות - 80% מהן באמצעות רכב פרטי.

בכל יום חול נכנסים לנתיבי איילון כ-700 אלף כלי רכב. זהו זינוק של 55% במספר כלי הרכב מאז 2000 בכביש כולו - ושל 22% בקטעים המרכזיים, בין כביש 1 לגלילות באיילון צפון, ומהרצליה לקיבוץ גלויות באיילון דרום. רובם הגדול של כלי הרכב מתוזמנים לאותן שעות עומס קבועות, ומייצרים נחיל מזדחל בפקקים האינסופיים מהבית לעבודה ובחזרה.

סטטיסטית, נראה כי עורק התנועה האורכי הראשי של גוש דן הגיע לקיבולת מרבית. בשנים האחרונות חל קיבעון במספר כלי הרכב באיילון, ואף ירידה מסוימת מאז שיא כניסות של כ-745 אלף מכוניות ב-2008. באותה שנה הושקה אפליקציית הניווט הפופולרית ווייז (Waze), מה שעשוי להסביר את ההימנעות של הישראלים מהנתיבים התקועים וויסות התנועה לדרכים חלופיות, שאולי פקוקות קצת פחות.

להצטרפות למאבק - עשו לנו לייק וקבלו עדכונים לפייסבוק שלכם

את הכבישים במטרופולין הצפופה של ימינו כבר אין לאן להרחיב. בעשור האחרון נסללו ברחבי ישראל אלפי קילומטרים של כבישים, אבל פקקי התנועה רק מחריפים והולכים. בעקבות הזינוק בקילומטראז' השנתי של כלל המכוניות בישראל, נראה כי לקצב סלילת הכבישים החדשים אין סיכוי לעמוד בקצב ריבוי התנועה.

הישראלים נוסעים כ-55 מיליארד ק"מ בשנה. על בסיס נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס), מדובר בזינוק של 28% בעשור - לעומת 43 מיליארד ק"מ ב-2006. בנטרול תחבורה ציבורית, רכב משא ואופנועים, מתקבל נתון מבעית עוד יותר: היקף השימוש במכוניות נסק בעשר השנים האחרונות מ-27 מיליארד ק"מ בשנה ליותר מ-40 מיליארד ק"מ כיום - עלייה של כ-50% - והוא כמעט כפול מאשר ב-2000.

מנגד, בעשור האחרון נסללו בישראל 1,555 ק"מ של דרכים חדשות ונוספו נתיבים חדשים לאורך אלפים רבים של ק"מ בדרכים קיימות. שר התחבורה, ישראל כ"ץ, מתהדר בכל הזדמנות ציבורית ב"מהפכת התשתיות" שהוא מוביל בתקופת כהונתו. גם אם יש צדק בדבריו, הרי שמכבשי האספלט לא יוכלו לפתור את העומסים.

הקונסנזוס במחקר התחבורה המודרני גורס כי סלילת כבישים אינה יעילה נגד פקקים, שכן היא מעודדת את העלייה בשימוש במכוניות, ועד מהרה מדביקים הביקושים, הגלויים והסמויים, את הרחבת התשתיות.

"סוללים כבישים כי חושבים שזה יחסוך בפקקים, אבל אנחנו כבר יודעים שלא כך יהיה", אומר ד"ר משה גבעוני, ראש היחידה למחקר תחבורה בחוג לגיאוגרפיה וסביבת האדם באוניברסיטת תל אביב. "כמה שלא יסללו - הכבישים יישארו עמוסים, וכמובן גם מצוקת החניות תגבר. כיום ברור לכולם שהתנועה, בגוש דן בפרט, צריכה להיות מבוססת על תחבורה ציבורית".

"לא נגד מכוניות - נגד השימוש בהן"

מדי שנה עולות על כבישי הארץ כרבע מיליון מכוניות חדשות, בערך פי שניים ממספר כלי הרכב שנגרטים. יבואני הרכב שוברים בכל שנה את שיאי המכירות של קודמתה. יהיו הסיבות אשר יהיו - חדירה של מכוניות מוזלות לשוק, מימון לרכב חדש בריבית אפסית, ליסינג, מבצעי "אפס ק"מ" או פשוט חוסר אלטרנטיבות - הבהלה לרכב חדש גודשת את סאת התשתיות.

מספר כלי הרכב בישראל ביחס לאוכלוסייה צומח בעקביות, אבל עדיין נמוך משמעותית מהמקובל בעולם המערבי. על כבישי ישראל נעים כ-3 מיליון כלי רכב, מהם כ-2.5 מיליון מכוניות פרטיות - קצת יותר מ-300 מכוניות על כל 1,000 תושבים, לעומת 500-600 מכוניות ל-1,000 תושבים במערב אירופה ובארה"ב.

רמת המינוע (מכוניות ל-1,000 תושבים) בארץ זינקה בכ-20% תוך עשור, והיא צפויה להמשיך לטפס בדרך ליישור קו עם שאר המדינות המפותחות. עם זאת, הגידול ניכר בעיקר בקניית רכב שני או שלישי למשפחה, שבדרך כלל נוסע פחות מהרכב העיקרי.

"רמת המינוע באירופה גבוהה פי שניים מאשר בארץ, אבל היא כמעט לא משחקת תפקיד, כי שם רק 40% מהנסיעות מתבצעות במכוניות, והיתר מתניידים בתחבורה ציבורית ואופניים או הולכים ברגל", מסביר פרופ' דוד מהלאל, מהיחידה להנדסת תחבורה וגיאו־אינפורמציה בטכניון. "אנחנו לא בקמפיין נגד מכוניות, אלא נגד השימוש במכוניות", הדגיש.

על פי דו"ח עדכני של OECD, התנועה על הכבישים בישראל היא הצפופה ביותר לק"מ אספלט מבין כל המדינות החברות בארגון, כמעט ללא תחרות - פי ארבעה מהממוצע. יחס הנסועה לק"מ כבישים בישראל גבוה פי שלושה מאשר מדד הצפיפות בהולנד ובשווייץ, ופי שישה ויותר מנורווגיה וצ'כיה.

הדו"ח של OECD תולה את גודשי התנועה בישראל בתחבורה ציבורית לקויה: "ללא שירותי מטרו (רכבת תחתית או עירונית מהירה; א"ד), עם רשת מוגבלת של קווי רכבת ועם נסיעות יקרות ובתדירות נמוכה של רכבות ואוטובוסים שיוצאים מתחנות במיקומים לא נוחים - הרכב הפרטי נהפך לאמצעי התחבורה הדומיננטי בישראל".

כיום רק 10% מכלל תנועת הנוסעים ברחבי הארץ מתנהלת בתחבורה ציבורית. במדינות OECD השימוש הארצי בתחבורה ציבורית הוא בשיעור של 35%, כשבתוך המטרופולונים עולה השימוש בה לרוב ל-50% ויותר.

ואמנם, התחבורה הציבורית מתקשה להתחרות עם המכונית בישראל. זאת, בשל (רשימה חלקית בלבד) בעיות תדירות, תכנון קווים חסר, קישוריות בעייתית בין אמצעי תחבורה שונים, ובעיקר פרישה חלקית ביותר של נתיבים ייעודיים לתחבורה ציבורית אשר גורמת לאוטובוסים לעמוד בנחילי המכוניות הפקוקים כמו כולם.

קשה להאשים את הישראלי על שאינו נוטש את המכוניות וממהר לתחנת האוטובוס הקרובה, יחסית, לביתו, כל עוד מהירות הנסיעה הממוצעת בערים הגדולות בישראל של רכב לתחבורה ציבורית היא 16 קמ"ש - ובגוש דן אף פחות מכך - לעומת מהירות אוטובוסים ממוצעת של 25 קמ"ש בעולם.

לא בכדי רק 18% מהנסועה בגוש דן מתבצעת בתחבורה הציבורית, בערך פי שלושה פחות מהמקובל במטרופולינים מפותחות בעולם. מבין בעלי רכב פרטי, רק 5% משתמשים בתחבורה ציבורית - כך עולה מנתוני עמותת אדם טבע ודין.

עם זאת, בשנים האחרונות נרשמה עלייה משמעותית בשיעור משתמשי התחבורה הציבורית. ב-2010-2015 חל גידול של 20% במספר הנוסעים ברכבות ובאוטובוסים (לא כולל נסיעות פטורות מתשלום של חיילים וילדים קטנים). חלק לא מבוטל מהעלייה מגיע מפתיחת הרכבת הקלה בירושלים ב-2011, ומצמיחה במספר המשתמשים ברכבת ישראל.

נזק של 40 מיליארד שקל לתוצר

בכל יום כלכלת ישראל תקועה בפקקים. מלבד המטרד הפרטי שנגרם לכל אדם המזדחל להגיע לעבודה בבוקר ולחזור ממנה אחר הצהריים, גודשי התנועה המתארכים מסבים למשק נזק אדיר של 25 מיליארד שקל לתוצר מדי שנה, לפי נתוני משרד האוצר. לפי אותן הערכות, סכום זה יזנק ל-40 מיליארד שקל עד 2030. בין היתר, נזקים אלה כוללים אובדן שעות עבודה, זיהום אוויר ובלאי מואץ לרכב.

באוצר מבססים את ההערכות, בין היתר, על כך שקצב סלילת הכבישים בישראל הוא 2.5% בשנה, לעומת עלייה שנתית של 3.5% במספר כלי הרכב על הכבישים - ומנבאים כי בעוד 15 שנים כולנו נעמוד 60 דקות נוספות מדי יום בפקקים.

גבעוני שומר על אופטימיות מול התחזיות הקודרות של משרדי האוצר והתחבורה. לדבריו, עומסי התנועה ישמרו על רמתם הקיימת. "כשמשך הנסיעה היומיומית עובר נקודה מסוימת, אנשים משאירים את המכונית בבית ומוצאים דרכים אחרות להתנייד. בכל אופן, האוצר מחשב את הנזק למשק מאובדן שעות עבודה באופן שגוי, שכן אנשים רבים מנהלים שיחות עבודה טלפוניות תוך כדי נהיגה, אבל מובן שבתחבורה ציבורית ניתן לעבוד בצורה חופשית ויעילה יותר". עד כמה יעילה? על כך יש מחלוקת.

לאחר תקופה של כשנתיים שבהם לא קיים משרד התחבורה פעילות בקרה משמעותית על רמת השירות הנדרשת ממפעילות התחבורה הציבורית, חזר המשרד לפקח עליהן באופן מסודר ב-2015. מהתוצאות שנאספו בשנה האחרונה עולה כי בשקלול מדדים של איחורים (6 דקות ויותר), אי־ביצוע נסיעות, הקפדה על עצירה בתחנות, ליקויים באוטובוס ועוד - דן, חברת התחבורה הציבורית השנייה בגודלה בישראל, ממוקמת בתחתית הטבלה, כשהיא מקדימה רק את ג'י.בי. טורס הקטנה שעובדת בנצרת.

נתון אחר שמלמד על רמת השירות של חברות האוטובוסים השונות הוא גובה הקנסות שמטיל עליהן משרד התחבורה בתגובה לחריגות כבדות בלוחות הזמנים. הקנסות הגדולים ביותר הושתו על המפעילות הפרטיות, שמחויבות לעמוד בדרישות נוקשות יותר מאגד ודן במסגרת ההסכמים שלהן מול המדינה. חברת אפיקים, שפעילה בפתח תקוה, אשדוד ויבנה, זכתה בשנה שעברה במכרז על הקווים באשכול ראש העין - ובמקביל נקנסה באותה שנה ב-719 אלף שקל, יותר מכל חברה אחרת.

עוד נקנסו ב-2015 אגד תעבורה, שפועלת בנתניה, אשדוד ועוטף ירושלים, ב-558 אלף שקל; החברה האם אגד נקנסה ב-490 אלף שקל; ונתיב אקספרס, שפועלת בצפון ובין נתניה לתל אביב, ספגה קנסות בשווי 438 אלף שקל. נתונים אלה פורסמו רק לאחר התערבות של התנועה לחופש המידע.

מעניין לציין כי חברת דן, אשר מדורגת כמפעילת האוטובוסים הגרועה ביותר במדד של משרד התחבורה - נקנסה על ידו בשנה שעברה ב-195 אלף שקל בלבד, לפי נתוני המשרד.

"הבעיה מתחילהכבר בתכנון שכונות"

נתוני העדפה ציבורית לתחבורה ציבורית, כמו באירופה, לא נמצאים אפילו בתחזיות האופטימיות ביותר של משרד התחבורה. למרות הרפורמה בתעריפים, שנכנסה לתוקפה בתחילת השנה, ולמרות העבודות להקמת הרכבת הקלה בגוש דן - שכיום גורמת לפקקים אך היא גם תשובה עתידית להם - במשרד הממשלתי צופים צמיחה של אחוזים בודדים בעשור הקרוב בנתח התחבורה הציבורית מתוך כלל הנסיעות בישראל.

מבט על התחבורה הציבורית המתקדמת במדינות המובילות בתחום מספק הצצה לאיזון הנכון בין אמצעי התחבורה השונים: כמעט כל משפחה מחזיקה ברכב, אם לא בשניים או שלושה, אבל משתמשת בו רק לפי צורך ובמידה קצובה. עבור מרבית הנסיעות, קל, מהיר וזול יותר יהיה לעלות על רכבת תחתית או קלה, להשתמש במערך האוטובוסים היעיל, או בכלל להזמין נסיעה באובר.

מהלאל מציע ללמוד ממדינות אירופה בקידום תחבורה בת קיימא במתחמים המגורים והתעסוקה, לצד הגבלות על כניסת מכוניות לערים הגדולות.

"ברחובות בלונדון, למשל, אנו רואים מהפכה מאז 2003, אז הוטלה אגרת גודש לשימוש במכוניות בעיר, וכך הוקטן ב-30% מספר המכוניות בעיר. זה גם מקל וגם גזר. מצד אחד תחבורה ציבורית טובה ועדיפה, מצד שני אכיפה על נושא השימוש ברכב פרטי, כולל איסור על בניית חניונים בלונדון והגבלות על חניות שמורות לעובדים. שם הרשויות הבינו את מצוקת התנועה כבר בשנות ה-80, והציבו כמטרה לא להגביל את התנועה, אלא ליצור דרכים עדיפות. גם בברלין צימצמו את החניות ברחובות והקימו חניונים מרכזיים עבור דיירי שכונות שלמות. בפריז, כשמישהו צריך מכונית, הוא שוכר רכב חשמלי קטן לפי שעה מתוך עמדות הפזורות ברחבי העיר", אומר מהלאל.

לעומתו, גבעוני טוען כי הבעיה בישראל היא קודם כל בתפישה - ובין היתר, כבר בתכנון שכונות מגורים חדשות. "לרוב לא מסתכלים על שיקולי התחבורה. משרד השיכון מתכנן שכונות, ורק אחר כך חושבים על תחבורה, אף שברור מראש כי דיור יוצר ביקושים. כשמסתכלים על תכנון של אלפי יחידות דיור כיום, רואים שהוא מתבסס על המכונית הפרטית - וזה מקבע את דפוסי השימוש בתחבורה פרטית ל-30 השנים הבאות לפחות", הוא אומר.

הפתרון המפתיע שמציע גבעוני, בוגר היחידה לתחבורה באוניברסיטת אוקספורד, לניתוב הנוסעים אל התחבורה הציבורית, עלול להישמע אקדמי ומנותק - אף שהוא מיושם בחלק ממדינות המערב: "קודם כל, צריך להפסיק לסלול כבישים חדשים", הוא אומר. "למשל, זו טעות שמאריכים כעת את כביש 531. הפעולה מזמינה את תושבי כפר סבא, רעננה והסביבה להשתמש רק ברכב הפרטי. אז נכון, מתוכנן לפעול לאורך הכביש קו רכבת חדש, אבל לא יהיו בו מספיק משתמשים. אם רוצים לעודד תחבורה ציבורית, אין סיבה לבנות כבישים, שכמובן גם דורשים מחיר כלכלי כבד".

בארגון צרכני התחבורה "15 דקות" מזכירים כי התוכנית האסטרטגית הממשלתית לפיתוח תחבורה ציבורית מדברת על תוספת השקעה של 250 מיליארד שקל עד 2030 כדי להדביק את הפער בין ישראל למדינות OECD. לטענת הארגון, אף שחלפו שלוש שנים מאז פרסום התוכנית, ההשקעות דלות ואינן תואמות את הדרישות.

עוד תמהים בארגון מדוע לא מתייחס משרד התחבורה לזמני הנסיעה בתחבורה הציבורית ביחס לרכב פרטי. "במקומות אחרים בעולם מתוכננים המסלולים על פי זמן הנסיעה, כך שיהיה אטרקטיבי מול הרכב הפרטי", אמרו ב-15 דקות. "בישראל, משרד התחבורה לא בודק את נקודות המוצא והיעד של הנוסעים ברכב פרטי כדי ליצור עבורם אלטרנטיבה טובה בתחבורה הציבורית. בדיקה כזו אינה מתקיימת ביציאה למכרזים חדשים להפעלת אשכולות תחבורה".

יש לכם פתרונות לקטסטרופה התחבורתית בישראל? הציעו כאן ושתפו

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משרד התחבורה

# data[].attributes.attachment_link.title
11 קמ"ש וזו רק ההתחלה: המספרים שמאחורי הקטסטרופה בתחבורה

# data[].attributes.attachment_link.description
11 קמ"ש - זו המהירות הממוצעת של נסיעת כלי הרכב בכניסות לתל אביב בשעות הבוקר ואחר הצהריים. המרכז של העיר פקוק לא בגלל עבודות הרכבת הקלה, ולא בשל השבתת המסילות של רכבת ישראל - אלא משום שמדי יום נכנסות אליו יותר מחצי מיליון מכוניות פרטיות.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הראלד טריביון

לונדון. לטים בריי, מנהל בכיר בחברת היי-טק, נמאס משדה התעופה היתרו בלונדון. באחרונה, במהלך נסיעה מביתם בוונקובר לברלין, הוא ומשפחתו החמיצו את טיסת ההמשך בשל צפיפות-יתר בתחבורה האווירית בהיתרו. משפחת בריי אמנם הגיעה בסופו של דבר לברלין - בטיסה דרך קלן - אולם המזוודות שלהם נשארו בלונדון יומיים נוספים.

בריי נשבע להימנע מהיתרו ככל הניתן - והוא אינו לבד. גם הבריטים מתלוננים תכופות על התנועה האווירית ושאר המרכיבים של מערכת התחבורה המופרטת ברובה. נהגים בריטים מתמודדים עם הכבישים העמוסים ביותר באירופה. משתמשי התחבורה הציבורית סובלים מעיכובים תכופים בשירותי הרכבת התחתית, למרות שהם משלמים לא פחות מארבעה ליש"ט (כ-35 שקל) בעבור נסיעה בכיוון אחד בתוך מרכז לונדון.

למרות זאת, המדינה מוציאה כיום על רכבות יותר מאשר השקיעה לפני ההפרטה, בעוד שרמת השירות לא משתווה לזו שבמדינות אחרות באירופה. מסמך ממשלתי מכיר בכך שמרבית ההשקעה כיום היא בתיקון כשלי ההפרטה הלקויה.

אמנם, לא רק ההפרטה אשמה במצב התחבורה הציבורית. בריטניה היא הצפופה ביותר מבין מדינות אירופה הגדולות והיא מחילה חוקי תכנון נוקשים. ואולם, ממשלה אחר ממשלה גרמו למצב להחמיר עוד יותר, הסביר כריסטיאן וולמר, מחבר הספר "הקו הלא נכון: כיצד אידיאולוגיה ואי-יכולת הרסו את הרכבות של בריטניה". בשאיפתם לצמצם את הוצאות הממשלה, הם הפכו "כפייתיים לגבי פתרונות הנסמכים על השוק הפרטי", אמר.

הכסף הפרטי הושקע ברכבות באמצע שנות התשעים, וברכבת התחתית של לונדון ב-2003 - במסגרת תוכניות מורכבות המפרידות בין הפעלת הרכבות עצמן, לבין בעלות ותחזוק של המסילות. בנוסף, היו נוסחאות מסובכות מדי שהסדירו את יחסי היום-יום בין הצד הפרטי לרשויות הציבוריות. כעת, גורמים מרכזיים בשתי תוכניות ההפרטה התמוטטו והממשלה נאלצת להיחלץ לעזרה.

לאחר הפרטת הרכבות, המחירים של מיזמי בניית התשתיות עלו בצורה משמעותית; עלות שדרוג של הקו המרכזי בין לונדון לבירמינגהאם ומנצ'סטר, שלפי ההערכות אמורה היתה להיות שני מיליארד דולר, הכפילה עצמה פי ארבעה. בעקבות זאת, לריילטראק, החברה שרכשה את השליטה בתשתיות הרכבת, מונה מפרק זמני ב-2001. ב-2002, שבע שנים לאחר ההפרטה, הבעלות על התשתיות עברה לחברה ללא מטרות רווח - צעד שלפי פרשנים מקביל למעשה להלאמה. הממשלה גם נאלצה לשלם למפעילי הקווים מאות מיליוני ליש"ט כדי שהרכבות ימשיכו לנסוע.

מכירתה ב-1987 של ה-BAA (רשות שדות התעופה הבריטית), שהפעילה את שדות התעופה היתרו, התגלתה כיציבה יותר מבחינה כלכלית מהפרטת הרכבות או הרכבת התחתית. אולם הבעיות באות מכיוון אחר. ההפרטה העניקה ל-BAA מונופול כמעט מוחלט על תחבורה אווירית לתוך אזור לונדון והחוצה ממנו, ולכן אין לחברה תמריצים לשפר את רמת השירות שלה. בתנאים אלה, אין פלא שטים בריי לא מעונין להשתמש בשדה התעופה המרכזי של לונדון. "היתרו הוא גרוע באופן חריג במונחי שדות תעופה בינלאומיים", הוא קובע.

מצב התחבורה

רכבות

הופרטו בשנות התשעים, אך תאונות קטלניות ובעיות כלכליות הביאו להלאמה חלקית שלהן

רכבת תחתית

ב-2003 הופרטה חלקית הרכבת בלונדון, אך השנה עברה אחת החברות הפרטיות לניהול מפרק

שדות תעופה

ב-1987 נמכרה מפעילת שדה"ת בלונדון. הצפיפות עלתה, השירות הידרדר
יום צפוף בשדה"ת היתרו בלונדון, לפני שנה. המראות ונחיתות מתעכבות בשל העומס על התשתיות

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
תוצאות ההפרטה בבריטניה: מערכת התחבורה הפכה לגרועה באירופה

# data[].attributes.attachment_link.title
תוצאות ההפרטה בבריטניה: מערכת התחבורה הפכה לגרועה באירופה

# data[].attributes.attachment_link.description
הראלד טריביון לונדון. לטים בריי, מנהל בכיר בחברת היי-טק, נמאס משדה התעופה היתרו בלונדון. באחרונה, במהלך נסיעה מביתם בוונקובר לברלין, הוא ומשפחתו החמיצו את טיסת ההמשך בשל צפיפות-יתר בתחבורה האווירית בהיתרו. משפחת בריי אמנם הגיעה בסופו של דבר לברלין - בטיסה דרך קלן - אולם המזוודות שלהם נשארו בלונדון יומיים נוספים.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מאז המאה ה-19, וביתר שאת מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, דמוגרפים כמו פול ארליך, שהתראיין למוסף זה בשבוע שעבר, מספרים לנו שהעולם נפיץ כי הוא מפוצץ באנשים. כשאנחנו חושבים על "התפוצצות האוכלוסין" אנחנו חושבים על מעברי החציה בניו יורק, או, לחלופין, על מחנות הפליטים בעזה. אבל האמת היא שהעולם די ריק מאדם. אם כל בני האדם בעולם היו עומדים במרחק נגיעה זה מזה, הם היו תופסים את כל שטח ישראל, לא כולל יהודה, שומרון, עזה, רמת הגולן ומזרח ירושלים. וזהו. כל שאר העולם היה ריק מאדם.

ואם 7 מיליארד בני אדם עדיין נשמע לכם כמו יותר מדי אנשים מכדי שיחיו יחדיו בשלום, קחו בחשבון שצפיפות האוכלוסין בעולם עומדת על 45.3 בני אדם לכל קמ"ר של יבשה. לשם השוואה, צפיפות האוכלוסין בתל אביב, על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, היא 7,955 תושבים לקמ"ר. פירושו של דבר שאם כל בני האדם היו גרים בתל אביב אחת גדולה, עיר העולם הזאת היתה תופסת את כל השטח של מצרים. וזהו. כל שאר העולם היה שמורת טבע אחת שמחה.

למעשה, אם יש "בעיה דמוגרפית" היא הפוכה לגמרי. "במשך עשרות שנים, אנשים קיבלו כמובן מאליו את הצמיחה והדינמיות הכלכלית, וראו את צמיחת האוכלוסייה כבעיה", כתב לאחרונה דיוויד ברוקס, פרשן ה"ניו יורק טיימס". "עתה אנחנו בקיצוניות השנייה, וברור שאנשים צעירים הם משאב במחסור". אנשים צעירים הם במחסור עד כדי כך, שרוב מדינות המערב כבר משחדות את אזרחיהן להתרבות. העיירה היפנית ימצ'ורי, למשל, מציעה 4,600 דולר לכל לידה, פלוס 460 דולר לכל שנה מעשר שנותיו הראשונות של הרך הנולד.

אך הזדקנות האוכלוסין אינה בעיה מערבית בלבד. להפך: למרות המוני הצעירים המשולהבים שאנחנו רואים חדשות לבקרים בטלוויזיה, דווקא מדינות ערב הן המדינות המזדקנות והמצטמקות ביותר בעולם, ובהיסטוריה של העולם. לפי דו"ח קרן האו"ם לאוכלוסין לשנת 2011, שיא השיאים של כל הזמנים נשבר בעומאן. האשה העומאנית יולדת היום בממוצע 5.6 ילדים פחות ממה שילדה אמא שלה. גם שאר השיאים בהצטמקות האוכלוסין שייכים לשכנינו הערבים. בתוך דור אחד בלבד צנח שיעור הפריון בסוריה, בסעודיה ובמרוקו ב-60% ובאיראן נרשמה ירידה חדה של 70%. לשם השוואה, הריבוי הטבעי האיראני שווה היום לריבוי הטבעי בניו אינגלנד, האזור עם שיעור הילודה הנמוך ביותר בארצות הברית, ואילו טורקיה משתווה לאלבמה, תוניס לאילינוי ושיעור הפריון הלבנוני נמוך במקצת משיעור הפריון הניו־יורקי.

סיבה לאופטימיות

עדיין מודאגים מ-7 מיליארד בני אדם? אל דאגה: רוב בני האדם חיים היום במדינות בעלות ריבוי טבעי שלילי, והאו"ם מעריך שאוכלוסיית העולם תגיע ל-9.2 מיליארד עד 2050. וזהו. ב-2050 שיעור הריבוי הטבעי בעולם צפוי לעמוד על 0. לראשונה מאז מגפת הדבר במאה ה-14, אוכלוסיית העולם תצטמק. הזדקנות האוכלוסין, ולבסוף גם הצטמקות האוכלוסין, תציב אתגרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים אדירים בפני עולם שמבוסס על צמיחה והתחדשות מתמדת.

אבל האתגרים האלה יכולים להוות הזדמנויות של ממש כאן בארץ ישראל. אמנם גם ישראל מזדקנת, ו דו"ח הוועדה לתכנון מערך גריאטרי לאומי, שהוגש בשנה שעברה למנכ"ל משרד הבריאות, צופה שעד שנת 2030 יהיו 1.3 מיליון ישראלים מעל גיל 65 - גידול תלול של 84% באוכלוסייה המבוגרת. אלא שהזדקנות האוכלוסין בישראל היא מקרה מיוחד, גם ביחס למערב וגם ביחס למדינות ערב, של עלייה בתוחלת החיים לצד עלייה בשיעור הפריון. כן, בשנים האחרונות שיעור הפריון בישראל דווקא עלה, והוא עומד היום על שלוש לידות לכל אשה יהודייה - יותר מזו האיראנית, הסורית או המצרית.

ומה לגבי אחינו הפלסטינים? שלא כמו שאר מדינות ערב, נתונים לגבי שיעורי הפריון הפלסטיניים הם מוקד לוויכוח מתמיד. המספרים שמספקת הלשכה המרכזית הפלסטינית לסטטיסטיקה מנופחים תדיר משיקולים פוליטיים וכלכליים. מרכז בגין־סאדאת למחקרים אסטרטגיים, שהשווה בין שיעורי הילודה שמספקת הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה ללידות בפועל על פי רישומי משרד הבריאות הפלסטיני, מצא פער עמוק של 40% בין שתי הגרסאות ותהום של כמיליון פלסטינים בסך הכל.

אבל שני המשרדים הפלסטיניים מסכימים על דבר אחד: הפלסטינים מולידים הרבה פחות פלסטינים. עד שנות ה-90 ילדה האשה הפלסטינית שישה־שמונה ילדים בממוצע. בשנות ה-2000 מספר זה כבר צלל לשלושה־חמישה ואם להסתמך על נתוני משרד הבריאות הפלסטיני בנוגע ללידות בפועל, שיעור הילודה הפלסטיני, שנמצא במגמת ירידה, כבר השתווה לשיעור הילודה היהודי, שנמצא במגמת עלייה.

וזו סיבה טובה לאופטימיות - גם מעבר לרצון היהודים לשמור על רוב יהודי בין הירדן לים - משום שהגורם מספר אחת לירידות חסרות התקדים בשיעורי הפריון בעולם הערבי היא אופטימיות בלי סיבה. "המהפכה השקטה בעולם המוסלמי", כתב ניקולס אברשטדט במגזין "Foreign Policy", "מהווה מכה בפרצוף של אותם דמוגרפים הסבורים שנשים מגיבות באופן מכני לשינויים סוציו־אקונומיים בסביבתן. בסופו של דבר, שיעורי הפריון היום ‏(בחברות מוסלמיות ולא־מוסלמיות‏) הם תוצר של משתנים בלתי מדידים ‏(תרבות, ערכים, תקוות וציפיות‏), ולא של כוחות השוק". במילים אחרות, הערבים והערביות מקווים לעתיד טוב יותר במזרח התיכון - גם אם אין להם כל סיבה להאמין בעתיד הזה.

כמובן, שיעורי ילודה נמוכים הולכים יד ביד עם תהליכי חילון, צמיחה כלכלית ומודרניזציה, אלא שכלל לא ברור מה הסיבה ומה המסובב. "למעשה", מסביר אברשטדט, "התומכים במודלים חומריים של התפתחות מובכים היום לנוכח העובדה שהירידה בשיעורי הפריון בדור האחרון היתה מהירה יותר במדינות ערב מאשר בכל אזור אחר בכדור הארץ, למרות שאותן מדינות, באותו פרק זמן ממש, הצטיינו בשיעורי צמיחה כלכלית גרועים במיוחד".

שאל את האשה

אותם מודלים שאברשטדט מתייחס אליהם נוצרו על מנת להסביר את הירידה בשיעורי הפריון באירופה של סוף המאה ה-19 ולפחות בדעת הקהל נותרו מאז ללא שינוי. לפי תיאוריית "המעבר הדמוגרפי", חברות מתפתחות בשלושה שלבים: בשלב הראשון שיעורי הפריון והתמותה גבוהים מאוד ובכך "מבטלים" אחד את השני ללא צמיחה דמוגרפית או כלכלית; בשלב השני תהליכי תיעוש ועיור מורידים את שיעורי התמותה מבלי להשפיע על שיעורי הפריון, מה שמוביל לצמיחה דמוגרפית וכלכלית; ולבסוף, הריבוי הטבעי מתייצב כשיותר ויותר משפחות מתאימות את שיעורי הפריון לחיים הארוכים והמשגשגים.

אבל לא זו בלבד שהמודל הזה מאירופה של המאה ה-19 לא עובד על העולם הערבי של המאה ה-21, הוא אפילו לא עובד על אירופה של המאה ה-19. "במחצית מהמחוזות בגרמניה", כתב מתיו קונלי, פרופסור להיסטוריה מאוניברסיטת קולומביה בספרו "Fatal Misconception", "הורים הביאו פחות ילדים לעולם לפני שסיכויי ההישרדות שלהם גדלו. אותו תהליך הפוך לכאורה קרה גם באנגליה ובבלגיה, ואילו במדינות אחרות לא נמצא שום קשר בכלל... למעשה, השינויים בהרגלי הרבייה ברוב אירופה קרו באורח כמעט סימולטני בערים ובכפרים, כך שלחקלאים היו משפחות שדמו יותר למשפחות של קרובי משפחתם בעיר מאשר למשפחות של חקלאים מכפר אחר".

אז מה כן מסביר את המעבר של חברה מרובת ילדים לחברה מועטת ילדים ומזדקנת, אם לא צמיחה כלכלית והארכת תוחלת החיים? ב-94' מצאה הכלכלנית לנט פריצ'ט שהדרך הטובה ביותר לחזות כמה ילדים אשה תביא לעולם היא פשוט לשאול אותה. "נשים מתכוונות למה שהן אומרות", כתבה פריצ'ט, והוכיחה שציפיות הנשים לגבי המשך חייהן הן הגורם מספר אחת בתכנון המשפחה ולא נגישות לקונדומים או עלייה בתל"ג.

ובכן, המזרח התיכון מזדקן כי המזרח התיכון מקווה להזדקן בכבוד. עד שנת 2040, הילדים משליכי האבנים מהאינתיפאדה הראשונה יהיו גברים בגיל הפרישה, והם מייחלים לעצמם ולילדיהם חיים טובים יותר. עד 2040, הסיסמה "אין לנו ילדים למלחמות מיותרות" תהיה נכונה מאי פעם.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
האביב האנושי

# data[].attributes.attachment_link.title
האביב האנושי

# data[].attributes.attachment_link.description
מאז המאה ה-19, וביתר שאת מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, דמוגרפים כמו פול ארליך, שהתראיין למוסף זה בשבוע שעבר, מספרים לנו שהעולם נפיץ כי הוא מפוצץ באנשים. כשאנחנו חושבים על "התפוצצות האוכלוסין" אנחנו חושבים על מעברי החציה בניו יורק, או, לחלופין, על מחנות הפליטים בעזה. אבל האמת היא שהעולם די ריק מאדם.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אף אחד מהקוראים בישראל לא צריך להיות מופתע מהעובדה שאף עיר מקומית לא מופיעה בדירוג הערים בעלות התחבורה הציבורית היעילה ביותר. אחרי הכל, הרכבת התחתית במטרופולין המרכזי מתעכבת כבר כמה עשורים - וגם כשייפתח הקו הראשון שלה - לא בטוח שהוא יענה על צורכי התושבים ובוודאי שלא יהיה נגיש כמו רשת של רכבות תחתיות שפועלת בערים הגדולות באירופה, ארה"ב ואסיה.

בחיפה, המצב לא יותר טוב, כשהבדיחה המקומית טוענת שהכרמלית, הרכבת המקומית מחברת בין שום מקום לסוף העולם. בירושלים, הרכבת הקלה אולי שיפרה את התנועה בעיר - אבל רק למי שגר קרוב מספיק לקו הבודד שפועל בעיר. במצב הזה, תושבי הערים צריכים להמשיך להסתמך על מערכת האוטובוסים, שבעצמם צריכים להתמודד עם הכבישים המתמלאים בישראל.

כמו שיודע כל ישראלי שביקר בפריז או בלונדון - אפשר גם אחרת. המכון למדיניות תחבורה ופיתוח (ITDP) דירג את הערים הנגישות ביותר בעולם מבחינת תחבורה ציבורית. ומתברר שגם במטרופולינים צפופים הרבה יותר מאלה שבישראל - אפשר להגיע לעבודה בלי הרכב הפרטי המזהם.

בדו"ח שפירסם המכון, נמדדו הערים על פי הנגישות למערכות הסעות המונים כמו מערכת אוטובוסים מהירים (BRT - מודל שעליו מבוססת המטרונית בחיפה), רכבת קלה, או רכבת תחתית. וכדי להיכנס לרשימת הערים, צריך שמערכת התחבורה בעיר תעניק עדיפות ברורה לתחבורה ציבורית על פני כלי רכב פרטיים. בשלב השני, הביאו החוקרים בחשבון את הצפיפות בעיר הנמדדת ואת הקרבה של התושבים לתחנת הסעת המונים - כך שהמרחק לא יהיה גדול מקילומטר אחד - טווח של 10-15 דקות הליכה.

החוקרים מיפו בסך הכל 25 אזורים עירוניים - 12 בתוך מדינות הארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD) ו-13 ערים במדינות שאינן חברות ב-OECD.

פריז, כך מתברר, היא העיר הנגישה ביותר לתחבורה ציבורית, כש-100% מתושביה מתגוררים במרחק של לפחות קילומטר מתחנת תחבורה ציבורית מהירה (מטרו, רכבת קלה או אוטובוס מהיר), במקום השני ברצלונה, עם ציון של 99%, ואחריה מדריד (92%), לונדון (91%), רוטרדם שבהולנד (84%), סיאול (83%), ניו יורק (77%), בואנוס איירס (65%), בוסטון (63%), בייג'ין (60%).

ההופעה של בואנוס איירס ברשימה מפתיעה, מכיוון שהרכבת התחתית בעיר נגישה לחלק קטן יחסית מהתושבים מבחינת מרחק מרחק - והיא מוכיחה שניתן לפצות על כך באמצעות פתרונות אחרים שכוללים מערכות אוטובוסים מהירות ורכבות קלות.

בדירוג הזה נמדדה הגישה לכלל מערכות התחבורה הציבורית המהירה, כלומר, ערים שבהן יש שימוש במערכות תחבורה משלימות והן אינן מסתמכות רק על פתרון בודד כמו רכבת תחתית או מערכת אוטובוסים מהירה.

דירוג הערים על סמך מדידת הגישה לרכבת התחתית בלבד, מציב את ברצלונה ומדריד במקום הראשון כש-76% מתושבי הערים גרים במרחק של פחות מק"מ מתחנת רכבת, אחריהן מדורגות לונדון (61%), רוטרדם (55%), פריז (50%) ובייג'ין (46%), שרוב מערכת הרכבת התחתית בה הוקמה בתוך חמש שנים בלבד.

# data[].attributes.attachment_link.title
הערים שמוכיחות שבעזרת תחבורה ציבורית לא חייבים להיתקע בפקקים

# data[].attributes.attachment_link.description
אף אחד מהקוראים בישראל לא צריך להיות מופתע מהעובדה שאף עיר מקומית לא מופיעה בדירוג הערים בעלות התחבורה הציבורית היעילה ביותר. אחרי הכל, הרכבת התחתית במטרופולין המרכזי מתעכבת כבר כמה עשורים - וגם כשייפתח הקו הראשון שלה - לא בטוח שהוא יענה על צורכי התושבים ובוודאי שלא יהיה נגיש כמו רשת של רכבות תחתיות שפועלת בערים הגדולות באירופה, ארה"ב ואסיה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כבר שנים רבות מתריעים המומחים שאוכלוסיית העולם צומחת בקצב מבהיל. מה שמדאיג עוד יותר הוא שקצב הגידול עוד יותר מהיר ממה שחשבו המומחים.
על פי דו"ח של הלשכה העולמית לרישום אוכלוסין (
קבלו ניוזלטר יומי המסכם את חדשות היום ישירות למייל שלכם. לחצו להרשמה
Population Reference Bureau PRB), אוכלוסיית העולם תגיע ל-9.9 מיליארד בני אדם עד 2050. אוכלוסיית העולם מונה כיוםכ-7.6 מיליארד בני אדם, מה שאומר שבתוך 35 שנה, אוכלוסיית העולם יכולה לגדול ב-33%. תחזית זו עוקפת אף את התחזיות העדכניות ביותר של האו"ם, שלפיהן אוכלוסיית העולם צפויה להגיע ל-9.6 מיליארד בני אדם עד 2050.

ילדים רעבים באפריקה

ישנן מספר סיבות שאוכלוסיית העולם צומחת בקצב כה גדול: התפתחותה של הרפואה, התזונה והגישה למזון, ותוחלת החיים הגבוהה כיום מאי פעם. על פי הדו"ח של האו"ם, כיום יותר בני אדם חיים עד לגיל הפוריות וישנה גם עלייה בהגירה למקומות בטוחים ומפותחים יותר.
לפי הדוח של PRB, האזור שבו צפויה האוכלוסייה לצמוח בשיעור הגבוה ביותר ב-35 השנה הקרובות הוא אפריקה. לדוגמה, אוכלוסייתה של ניגריה צפויה להכפיל את עצמה עד 2050. "למעלה ממחצית הצמיחה של האוכלוסייה העולמית עד ל-2050 צפויה להתרחש באפריקה. מתוך 2.4 מיליארד האנשים הצפויים להצטרף לאוכלוסיית העולם בין 2050-2015, 1.3 מיליארד יגיעו מאפריקה", קובע הדו"ח.

צמיחתה של האוכלוסייה תהווה אתגר לא פשוט לדורות הבאים, וזאת בשל מחסור צפוי במים ובמזון.

# data[].attributes.attachment_link.title
פיצוץ האוכלוסין העולמי יקרה יותר מהר ממה שחשבתם‎

# data[].attributes.attachment_link.description
כבר שנים רבות מתריעים המומחים שאוכלוסיית העולם צומחת בקצב מבהיל. מה שמדאיג עוד יותר הוא שקצב הגידול עוד יותר מהיר ממה שחשבו המומחים. על פי דו"ח של הלשכה העולמית לרישום אוכלוסין ( קבלו ניוזלטר יומי המסכם את חדשות היום ישירות למייל שלכם. לחצו להרשמה Population Reference Bureau PRB), אוכלוסיית העולם תגיע ל-9.9 מיליארד בני אדם עד 2050.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הרכבת הקלה הראשונה בישראל, בירושלים, חוגגת בימים אלה חמש שנות פעילות - שהכו את התחזיות המוקדמות. הביקושים לנסיעה ברכבת הפתיעו את כל המעורבים בהקמתה, תפסו את המדינה לא מוכנה לקראת הארכת המסילה הקיימת והקמתם של הקווים הבאים - אך הפכו עד כה את הפרויקט לאחד המוצלחים מבחינה עסקית, אם כי גם לאחד הבעייתיים מבחינה שירותית.

עומסי התנועה בירושלים החריפו עם השנים, עקב נטישת התחבורה הציבורית והמעבר לשימוש ברכב פרטי. שיעור השימוש בתחבורה הציבורית בירושלים צנח באופן מתמשך מ-40% לפני 20 שנה ל-25% ב-2010, ושוקם מעט לכ-30% מאז שהושקה הרכבת הקלה, שבה משתמשים מדי יום כ-140 אלף נוסעים. לפי סקרים שנערכו בקרב נוסעי הרכבת, 15% מהם הפסיקו להתנייד במכונית פרטית ועברו לתחבורה הציבורית.

אלא שאוכלוסיית מטרופולין ירושלים צפויה לצמוח מ-1.3 מיליון תושבים ב-2013 ליותר מ-1.8 מיליון ב-2030. לפי התחזיות, מספר כלי הרכב שייסעו ברחובות ירושלים בשעות השיא יכפיל את עצמו ל-320 אלף ב-2030, והכניסות הפקוקות ממילא לבירה עלולות להיהפך למצור תחבורתי על ירושלים - גם לאחר שייחנך קו הרכבת המהיר לתל אביב (A1).

כדי להחזיר את מאזן השימוש בתחבורה ציבורית ל-40% ולמנוע קטסטרופה בכבישי ירושלים, לא די בפתרונות פשוטים כמו תגבור קווי האוטובוסים. בניסיון לעמוד בביקושים החזויים ל-2030, נמצאים כיום בשלבי תכנון שונים פרויקטים בהשקעה של עשרות מיליארדי שקלים, ורק מיעוטם לפני ביצוע.

הראשון שבהם הוא הארכת מסילת הקו האדום הקיים של הרכבת הקלה והקמת השלוחות שלו - ששוב מסתבכות, עקב סכסוך כספי חדש בי המדינה לבין זכיינית הפרויקט, קבוצת סיטיפס (ראו מסגרת).

בפרויקט זה, שהיקפו הכספי מוערך ב-4 מיליארד שקל, יוארך מערך המסילות הנוכחי (14 ק"מ) ב-8 ק"מ נוספים של מסילה. קו הרכבת יוארך בקצהו הדרומי לכיוון מערב, מהר הרצל עד להדסה עין כרם, וחלקו הצפוני של המסלול יימשך מפסגת זאב לנווה יעקב. במרכז הקו ייסללו שתי שלוחות של הרכבת להר הצופים ולגבעת רם, במה שיכונה "קו הקמפוסים".

אגב, לא כולם תמימי דעים באשר לתרומה האפשרית של הרכבת הקלה. בארגון צרכני התחבורה הציבורית "15 דקות", למשל, אומרים כי "ההסכם של המדינה עם סיטיפס (החברה שמפעילה את הרכבת הקלה בירושלים; א"ד) אומר שאסור לאוטובוסים לנסוע במקביל אליה ויש לה בלעדיות על ציר הנסיעה. קווי אוטובוסים בוטלו. זה גרם לכך שהרכבת נמצאת במרכז של המערכת ולא הנוסע. כולם חושבים איך יהיו בה יותר נוסעים ולא איך זמני הנסיעה יקוצרו. בסוף, עבור חלק מהנוסעים שעברו לרכבת הקלה, זמני הנסיעה לא התקצרו - ולפעמים אפילו התארכו".

בבנק הפרויקטים שנמצא כיום על הפרק יש 6-7 קווי רכבת קלה חדשים, נוסף לקו הקיים, וכן מערכי אוטובוסים מהירים בנתיבים בלעדיים, חניוני "חנה וסע", דרכים חדשות ואפילו רכבל להר הזיתים. הצפי של הגורמים המקצועיים הוא למיליון נסיעות ביום בתחבורה הציבורית בירושלים, בתוך עשור וחצי.

המכוניות יורדות מתחת לקרקע

קו הרכבת הקלה השני שייפתח בירושלים ב-2023, לפי התכנון, הוא הקו הירוק. הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה אישרה לפני כחודשיים את התוכנית לקו, שיחבר את שכונת גילה שבדרום העיר לשכונת הגבעה הצרפתית שבצפונה. הקו הירוק, הכולל 36 תחנות נוסעים לאורך כ-19 ק"מ, עתיד לעבור במוקדים מרכזיים, ובהם קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, מתחם הכניסה לעיר, מרכז בנייני האומה, קרית הממשלה, בית החולים הדסה הר הצופים וקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים. לקו תהיה גם שלוחה שתגיע לאזור התעסוקה והמסחר תלפיות.

עלות ההקמה של הקו הירוק נאמדת ב-8.5 מיליארד שקל - והמיון המקדים למכרז אמור להתבצע עד סוף השנה. ברבעון השלישי של 2017 יתחילו עבודות מקדימות לקו בשטח, שייצאו מאזור תלפיות.

בנוסף, הופקדה בוועדה תוכנית לקו הכחול, שישתרע משכונת רמות, דרך מרכז העיר עד לשכונות תלפיות וגילה, עם שלוחות למלחה ולהר הצופים. הקו הכחול יהיה באורך של כ-23 ק"מ, ובו 42 תחנות שישרתו כרבע מיליון נוסעים ביממה. עלות הקו (כולל שלוחתיו) נאמדת ב-10 מיליארד שקל. בירושלים מקווים שהוועדה המחוזית תאשר את הקו עד סוף השנה.

שלא כמו בפרויקט הרכבת הקלה בגוש דן, מתכנני הפרויקט בבירה מתנגדים לתפישה שלפיה רכבת קלה צריכה להיות תת־קרקעית. המקטע היחיד שיעבור מתחת לפני האדמה יהיה בקו הכחול, במנהרה באורך של כ-2 ק"מ, לאחר שעלה כי תוואי עילי יחייב הריסת בתים.

בד בבד, דווקא המכוניות בירושלים מתוכננות להיות מוסטות אל מתחת לפני הקרקע. כיום מנהל צוות בשם "תוכנית אב לתחבורה בירושלים" ניתוח של צמתים בשלושת הקווים הראשונים, שבהם יש צורך בהפרדות מפלסיות והורדת כלי הרכב אל מתחת לצומת. הצוות הצביע על חמש־שש נקודות כאלה, שיאפשרו לרכבת לנסוע מהר יותר, ללא המפגש עם הכבישים. במסגרת תקציב המדינה ל-2017-2018 תוקצה הרשאה בסך 80 מיליון שקל בעבור תכנון מפורט של הפרדה מפלסית בגבעה הצרפתית, כולל מנהור באורך של כ-1.3 ק"מ.

כהיערכות לקו הכחול של הרכבת הקלה, תתבצע הפרדה מפלסית שתחבר בין דרום תלפיות וארמון הנציב עם אזור תלפיות, תוך הימנעות מהתנגשות עם ציר דרך חברון, שבו תעבור הרכבת. לצורך כך תיכרה מנהרה בעלת נתיב אחד לכל כיוון לכלי הרכב, בתקציב מוערך של 150 מיליון שקל.

בטווח הרחוק יותר, תרושת העיר בקווי רכבת קלה בין גילה להר הזיתים, בין גבעת שאול לנווה יעקב, משער האשפתות בעיר העתיקה למוזיאון ישראל, קו מזרחי בין עטרות לאום ליסון וקו בין תלפיות להדסה עין כרם.

שר התחבורה, ישראל כ"ץ, התייחס לקו הכחול ולקו הירוק, וציין כי "מדובר בשני מגה קווי רכבת, היוצרים רשת רכבות הפרושה ברחבי העיר. עם השלמת התוכניות, רוב תושבי העיר יגורו במרחק של פחות מחצי קילומטר מקו הרכבת. התכנון נערך תוך הלימה מוחלטת להתפתחות העיר, לגידול האוכלוסייה ולתוכניות בנייה עתידיות".

נדב מרוז, מנכ"ל צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים, אמר כי "התחבורה הציבורית בירושלים זוכה כיום לתנופה, אחרי השקעות חסרות לאורך שנים ארוכות. בפרויקט ההארכות והשלוחות של הקו האדום, אנחנו נמצאים בעיצומה של הכפלת אורך המסילה. שר התחבורה וראש עיריית ירושלים, ניר ברקת, עוזרים לדחוף קדימה את הקו הירוק והקו הכחול. ברקת אמר לעובדיו לשים בעדיפות עליונה את עבודות הרכבת הקלה, וקיצר לנו כשנה מלוחות הזמנים".

חונים ולא נוסעים ברכבת? תשלמו

במקביל לתנופה הבינוי הצפויה ברכבות, יוכשרו בירושלים חניוני "חנה וסע" נוספים עבור המגיעים לתחנות הרכבת. כיום החניון בגבעת התחמושת, המכיל כ-500 מקומות חניה, עולה על גדותיו ורושם תפוסה של יותר מ-100%. החניון בהר הרצל נמצא בתפוסה ממוצעת של כ-80%, וגם במגרש בפסגת זאב עושים הנוסעים שימוש נרחב בהחלפת המכונית ברכבת.

בעקבות זאת, התקבלה החלטה בין הגורמים הרלוונטיים להקים מערך "חנה וסע" רביעי בגבעה הצרפתית - לצד אכיפת השימוש בחניונים, באמצעות גביית כסף מחונים בחניון שאינם נוסעים ברכבת.

בנוסף, הגיעו משרדי התחבורה והאוצר להסכמות באשר להקצאת תקציבים לתכנון וביצוע כבישים במטרופולין ירושלים.

הראשון שבהם הוא פרויקט כביש 16 (דרך עובדיה יוסף) וחיבורו לירושלים, שצפוי לצאת בקרוב למכרז. עבור תכנון מפורט להתאמת רחוב שמואל בייט לתוספת התנועה הצפויה, תוקצה הרשאה להתחייב בסך של 30 מיליון שקל כבר בתקציב המדינה ל-2017-2018. הכביש החדש, שאורכו כמעט 5 ק"מ, ישמש כניסה מרכזית לעיר מכיוון מערב, ויתפצל ממחלף מוצא עד לחיבורו עם כביש בגין.

במסגרת התוכנית לכביש 16, הדרך תמשיך מזרחה במנהרה מתחת לשכונת הקטמונים, עם יציאה בגשר בית צפאפא, ומשם על רחוב משה ברעם לכיוון ארמון הנציב. מאחר שכביש הטבעת המערבית בעיר בוטל - כביש 16 אמור להיות תחליף לתנועות אלה. התקציב לסלילת המשך כביש 16 מוערך ב-700 מיליון שקל.

עוד מתכננת המדינה להקצות בתקציב הקרוב משאבים לצורך תכנון מוקדם של כביש 22 - לחיבור הר חוצבים לכביש 9. כמו כן, הוקצו 30 מיליון שקל לטובת תכנון כביש 60 מצומת רוזמרין עד צומת חוסאן, תוך הרחבת הכביש והסדרי העדפה לתחבורה ציבורית.

תוכנית נוספת, שהיא עדיין בגדר רעיון, היא חיבור מנהרה בין רחוב קוליץ בעיר (כביש בית הלוחם) לרחוב מודעי, מתחת לשכונת מלחה. פרויקט זה יאפשר ליצור ציר העובר ממזרח למערב ממלחה להדסה עין כרם. כמו כן, תוארך מנהרת הצנחנים בעיר לכיוון צפון, תוך פריצת יציאה בשדרות חיים בר לב. מטרת הפרויקט להפחית את הגודש התנועתי בצומת הנביאים שכבר כיום סובל מעומסים המשבשים את תפקוד הקו האדום של הרכבת הקלה. התוכנית נאמדת בהשקעה של כ-100 מיליון שקל.

סיטיפס מנפחת פיצויים - והארכת הרכבת הקלה שוב נתקעה

המשא ומתן הממושך על הארכת קו הרכבת הקלה בירושלים, שמתנהל יותר משנה בין המדינה לבין זכיינית הפרויקט, קבוצת סיטיפס, שוב עלה על שרטון בשבוע שעבר. זאת, כשלושה חודשים בלבד לאחר שהצדדים בישרו על גיבוש ההסכם המיוחל, שיוכל סוף־סוף להרחיב את תנועת הרכבת בעיר ולהאריך את המסילה מ-14 ק"מ ל-22 ק"מ.

הסיבה לפיצוץ המשא ומתן היא הדרישה המפתיעה שהעלתה סיטיפס להגדלת הפיצויים שתקבל מקופת המדינה - אם זו תחליט לרכוש מידיה את הפרויקט ב-2019. לפי תנאי הזיכיון של הרכבת הקלה, החל בשנה זו רשאית המדינה להפעיל מנגנון Buy Back, שבו תרכוש את הבעלות על הרכבת מידי סיטיפס, לפי מחיר מוסכם בין הצדדים.

מחיר זה אמור לשקלל את סך ההשקעות שבוצעו עד כה בפרויקט - וכן את התזרים המהוון של הכנסות הפרויקט למשך יתר שנות הזיכיון. מחיר זה נאמד עד כה ב-355 מיליון יורו.

אלא שכעת דורשת סיטיפס במפתיע כי התזרים שיחושב לצורך הפיצוי ישקלל את הכנסות הפרויקט לאחר ביצוע ההארכות המתוכננות של הקו. כלומר, לאחר שהפרויקט ישודרג וקיבולת הרכבת תגדל.

משמעות דרישה זו עשויה להיות תוספת של מאות מיליוני שקלים לסכום הפיצוי שתשלם המדינה לסיטיפס - אף שהמדינה היא זו שאמורה לממן כעת את ביצועה ההארכות.

במדינה כינו את הדרישה "חצופה", וטוענים כי החברה מנסה לסחוט כספים בעבור הכנסות עתידיות של הקו האדום, אף שהיא ממילא לא תספיק להפעיל את הקו המוארך במקרה של Buy Back - ואף לא תשתתף בעלות הקמתו. מנגד, טוענים בסיטיפס כי הפיצויים מגיעים להם מתוקף ההסכם הקיים מול המדינה.

בסיטיפס, שבה שותפות אשטרום ואשטרום נכסים (50%), קרן תש"י (30%) והראל (20%), מסרו בתגובה כי "המשא ומתן נעצר בהנחיית משרד האוצר. בניגוד לנטען, סיטיפס מוכנה להתחיל בעבודות על בסיס הסכם הזיכיון הקיים וללא שינויים. האוצר הוא זה שמבקש מסיטיפס לוותר על זכויותיה החוזיות ולשנות את הסכם הזיכיון הנוכחי עוד בטרם יתחילו העבודות. ראוי שמשרד האוצר יכבד את ההסכמים שעליהם הוא חותם, כפי שנהגו סיטיפס והחברות שפעלו מטעמה לכל אורך הדרך. כל השאר זה תירוצים.

"חמור אף יותר, הוא שהנפגע המרכזי מהתנהלותו המקוממת של משרד האוצר יהיה הציבור הרחב. אם הדיונים מול משרד האוצר ייכשלו, יימשך הפרויקט שנים במקום חודשים, ויתייקר במאות רבות של מיליונים על חשבון משלם המסים. חבל מאוד שדרך התנהלותו של משרד האוצר תביא בסופו של יום לשכפול תרחיש עבודות הרכבת הקלה בתל אביב גם בירושלים, ותהרוס פרויקט שזוכה להצלחה אדירה ומיטיב עם הבירה כבר שנים".

ממשרד האוצר נמסר בתגובה: "פרויקט ההארכות והשלוחות של הרכבת הקלה מתוכנן להיבנות מתקציב המדינה, בלי שיידרש מימון חיצוני מצד סיטיפס ותוך שהמדינה נוטלת את מרבית סיכוני הפרויקט. סיטיפס מבקשת ליהנות מרווחים עתידיים תיאורטיים, אף שלא תשקיע בהקמת והפעלת הרכבת. בהתאם לכך, הבהירה המדינה מלכתחילה לסיטיפס כי לא תסכים לחלוקת הכנסות ברווחים עתידיים של פרויקט זה".

# data[].attributes.attachment_link.title
המצור החדש שמאיים על ירושלים

# data[].attributes.attachment_link.description
הרכבת הקלה הראשונה בישראל, בירושלים, חוגגת בימים אלה חמש שנות פעילות - שהכו את התחזיות המוקדמות. הביקושים לנסיעה ברכבת הפתיעו את כל המעורבים בהקמתה, תפסו את המדינה לא מוכנה לקראת הארכת המסילה הקיימת והקמתם של הקווים הבאים - אך הפכו עד כה את הפרויקט לאחד המוצלחים מבחינה עסקית, אם כי גם לאחד הבעייתיים מבחינה שירותית.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לפני כמה שנים נהגה נגויין דונג להאכיל תרנגולות ולזרוע אורז למחייתה באחד האזורים העניים של וייטנאם. השנה היא מצפה להרוויח יותר ממשכורת ממוצעת של ברוקר במדינה - וההבדל נעוץ בחברת סמסונג.

ענקית האלקטרוניקה מדרום קוריאה החלה לפעול באזור שדות האורז של מחוז בק נין בצפון וייטנאם, והתחילה לייצא משם סמארטפונים כבר לפני שבע שנים. המשלוחים האחרונים כללו את המכשירים החדשים גלקסי נוט 7 ואת הסוללות שלהם, שסיבכו את המותג הגלובלי בקריאת תיקון מאסיבית (ריקול). הגאדג'טים האלה הפכו את הכפר המנומנם של דונג למרכז היצוא השני בגודלו במדינה, אחרי העיר הו צ'י מין.

"החיים שלנו השתפרו באופן דרמטי מאז שסמסונג הגיעה", אומרת דונג בת ה-57, שלאחר שהפסיקה לעסוק בחקלאות התחילה להשכיר חדרים לעובדי פס ייצור, והשנה היא מקווה להרוויח כ-68 אלף דולר. "אני רוצה לקנות מכונית ושהילדים שלי יסיעו אותי בסביבה".

סמסונג וחברות המסונפות לה בנו עיר־מפעל עם 45 אלף עובדים צעירים, ומאות ספקים של רכיבים - מעין גרסה מוקטנת של צ'ובול - כינוי לקונצרנים הגדולים ששולטים בכלכלה של דרום קוריאה.

ההשקעה של סמסונג התגלתה כמתנה לא קטנה לעסקים בבק נין: כמעט 2,000 בתי מלון חדשים ומסעדות נפתחו ב-2011-2015 לפי משרד הסטטיסטיקה במחוז, ועזרו להעלות את התמ"ג לנפש לרמה של פי שלושה מהממוצע הארצי.

"ההשקעה של סמסונג היתה פריצת דרך שהזניקה את הצמיחה הכלכלית - לא רק בבק נין, אלא במדינה", אומר נגויין פואונג בק, ראש המוסד הסוציו־אקונומי של בק נין. "היא האיצה את התיעוש במדינה".

סין OUT, וייטנאם IN

החברה הקוריאנית מייצגת את השלב הראשון בתוכנית של וייטנאם לקבל נתח מעוגת הייצור של סין, שמפסידה יצרנים של הלבשה, אלקטרוניקה ומוצרי צריכה אחרים בגלל העלייה בשכר והוצאות אחרות. היכולת של סין למשוך השקעות זרות של מפעלים בשנות ה-80 וה-90 עזרה לה לבנות ספקיות שצמחו במדינה עצמה, ולבסוף - חברות גלובליות סיניות. סמסונג פתחה את המפעל הראשון בסין ב-1992.

כעת, היא מהמרת בגדול על וייטנאם. אוטובוסים לבנים עם הלוגו הכחול של סמסונג חולפים על פני תאואים שנמצאים בשטחי מרעה מול מפעל ייצור הסוללות של החברה. משאיות המובילות סמארטפונים מדגם גלקסי נוסעות על הכביש המהיר בין בק נין לנוי ביי - שנפתח לתנועה במקביל לפעילות סמסונג - ומוביל לנמל התעופה הבינלאומי נוי ביי, שבו ביקשה החברה טרמינל מטען משל עצמה.

באחרונה, אתרי חדשות מקומיים דיווחו שסמסונג פנתה למחלקת המכס בבקשה לפטור ממס כדי להשיב למפעל את הסמארטפונים הפגומים, ולייצא חדשים למטה בדרום קוריאה. לאחר מכן הודיעה החברה על עצירת ייצור הסמארטפון.

יותר ממחצית מ-856 החברות הזרות - שהשקיעו ביחד עד חודש יוני 11.9 מיליארד דולר במחוז בק נין - היו קשורות לסמסונג. ההשקעות הזרות מהוות כעת 60% מכלכלת המחוז, אומר נגויין דוק קאו, סגן מנהל בדירקטוריון של אזורי התעשייה של בק נין, שמשתמש בסמסונג S6 מוזהב.

ההשקעה של סמסונג בווייטנאם - שמגיעה ל-15 מיליארד דולר - הפכה אותה ליצואנית הגדולה ביותר במדינה. בשנה שעברה הגיע שווי הסחורה המיוצאת של החברה מהמדינה ל-33 מיליארד דולר. בשנה שקדמה לכניסתה של דרום קוריאה לווייטנאם, סך היצוא של טלפונים ניידים ומוצרי טלקומוניקציה ממנה היה 593 מיליון דולר בלבד.

מלבד שני המפעלים בבק נין, סמסונג פתחה מפעלים במחוז תאי נגויין הסמוך ובהו צ'י מין. בסך הכל מעסיקה החברה 130 אלף איש ברחבי המדינה. "נמשיך לחזק את העסקים שלנו בווייטנאם, ותוכנית ההתרחבות שלנו תלויה במגמות צרכניות", כתבה החברה באי־מייל.

ההתפתחות הכלכלית ארוכת הטווח של וייטנאם עשויה להפוך אותה ל"גן עדן להשקעות", אמר סקוט רוזל, כלכלן מאוניברסיטת סטנפורד.

הטבות סוציאליות ויציבות כלכלית

המעבר משדות אורז לקווי ייצור מעניק לחקלאים משכורות גבוהות יותר, הטבות סוציאליות כמו פנסיה וחופשת מחלה, ויציבות, אומר בריאן מקייג מאוניברסיטת ווילפריד לורייה במחוז אונטריו שבקנדה, שחקר כיצד הסכמי יצוא מצליחים להרים וייטנאמים מעל קו העוני. לדבריו, העובדים שולחים חלק מהמשכורת למשפחות שלהם, בסכום שמוערך ב-7% מההכנסה החקלאית ב-2014.

"תנאי העבודה בסמסונג טובים מאוד", אומרת לה טי הו, עובדת פס ייצור במפעל בבק נין, בזמן שהיא עורכת קניות בשוק פתוח של פירות וירקות סמוך למפעל. "יש לנו הטבות משמעותיות, כולל ביטוח בריאות ונסיעות לחופשות בחינם עם החברה".

סמסונג שמה את וייטנאם בשורה הראשונה של המדינות שמתחרות בסין על הקמת מפעלים בשטחן, וכתוצאה מכך היא מתחרה עם בנגלדש, תאילנד, אינדונזיה ומדינות נוספות. עם זאת, שום מדינה לא מחזיקה בשלב זה את השילוב של כוח עבודה זול, כסף זול, שוק מקומי גדול, תשתית, חינוך ושאיפות פוליטיות, שהובילו לשגשוג התעשייתי בסין.

אם וייטנאם תרצה לאמץ את המודל של סין, היא תצטרך לפתח חברות מקומיות שיוכלו לספק רכיבים מורכבים יותר מאשר מוצרים בסיסיים כמו אריזות, אומר בק מהמוסד הסוציו־אקונומי. "אם לא נוכל להצטרף לשרשרת האספקה עם מוצרים בעלי ערך גבוה, הכלכלה שלנו תהיה תלויה בחברות זרות, והחברות המקומיות יזכו ליתרונות מועטים", הוא מוסיף.

בינתיים, תושבי בק נין מנצלים את ההזדמנויות שסמסונג, המחזיקה בחוזים עם 200 חברות וייאטנמיות, מזמנת להם. בן דודו של לן, שהיה נהג של מונית־אופנוע, מספק כיום ירקות, ביצים ובשר לקפטריה במפעל סמסונג SDI, שפועל מסביב לשעון.

"הבן דוד שלי קנה עכשיו אדמה ב-54 אלף דולר", מספר לן. "והוא מתכוון לבנות עליה אכסניה".

# data[].attributes.attachment_link.title
מגדלי האורז העניים בווייטנאם מרוויחים עכשיו יותר מברוקרים

# data[].attributes.attachment_link.description
מאז שפתחה סמסונג אלקטרוניקס מפעלי ייצור במחוז בק נין, נפתחו באזור כ-2,000 עסקים חדשים, והתוצר המקומי לנפש צמח פי שלושה ■ אם וייטנאם תרצה לאמץ את מודל הייצור הזול של סין, על החברות המקומיות יהיה להשתלב בשרשרת הייצור של התאגידים הזרים

# data[].attributes.attachment_link.title
הוטו וטוטסי, סיפור אהבה - סוף שבוע - הארץ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
יממה לאחר ש מאות מהגרים אפריקנים טבעו למוות בדרכם לאירופה מתרחש אסון ימי נוסף: 20 בני אדם לפחות נהרגו בים התיכון בטביעת סירה שהייתה עמוסה ב-300 מהגרים. כך הודיע ארגון ההגירה הבינלאומי.

אסון המהגרים: אירופה תטיל סגר ימי על לוב?

עוד חדשות בעולם :

שרף למוות את אשתו: יצאה מהבית בלי רשות

ספרד: תלמיד הרג מורה ופצע 4 בחץ וקשת

'צדק' מצרי: מובארק מזוכה ומורסי חושש לחייו

המיליונר יציל את הכלכלה? מהפך בפינלנד

"ארגון ההגירה הבינלאומי קיבל קריאה לעזרה מסירה ששטה במים הבינלאומיים. האיש שצלצל אלינו סיפר כי על גבי הסירה היו 300 בני אדם ושהיא עומדת לטבוע", מסר ארגון ההגירה הבינלאומי.
מוקדם יותר היום טבעו למוות שלושה בני אדם לפחות, בהם ילד, כשסירה ועליה עשרות מהגרים שקעה סמוך לחופי האי היווני רודוס. כ-93 מהגרים חולצו עד כה וכמה עשרות הועברו לקבלת טיפול רפואי. נמשכים המאמצים לאיתור נעדרים נוספים.
אתמול כאמור נהרגו 700 בני אדם לפחות בטביעת ספינה נוספת שעשתה את דרכה מלוב לאיטליה, במה שהוגדר כאחד האסונות הימיים הגדולים בהיסטוריה המודרנית שבהם מעורבים מהגרים. 28 ניצלו. מאות מהגרים נוספים נהרגו בטביעת שתי ספינות אחרות במהלך השבוע שעבר.

רשת CNN דיווחה כי מהגר מבנגלדש שניצל מהספינה שטבעה בדרכה לאיטליה הועבר על ידי הרשויות האיטלקיות לטיפול בסיציליה. הוא סיפר שעל גבי הסירה שטבעה היו יותר מ-950 מהגרים, בהם 300 שנכלאו על ידי המבריחים שלהם. "הם ניסו לצאת החוצה כשהסירה טבעה, אולם המבריחים חסמו את הדלתות ולא נתנו להם לצאת החוצה", הוא סיפר.

בעבר כבר אירעו תאונות שבהן טבעו למוות כמה מאות מהגרים, אבל המספר שנרשם אתמול גבוה באופן יוצא דופן, והוא מחדד את הצורך בפעולה דחופה של האיחוד האירופי כולו, ולא רק של מדינות דרום אירופה, לטיפול בבעיית המהגרים המגיעים לחופי היבשת מאפריקה בסירות מבריחים רעועות דרך הים התיכון.

ראש ממשלת איטליה, מתיאו רנצי, שארצו מתמודד כעת עם יותר מ-100 אלף מהגרים בלתי חוקיים המגיעים לחופיה מדי שנה, כינס את שריו הבכירים לישיבת חירום ברומא ואמר: "איך יכול להיות שאנחנו עדים לטרגדיה הזו על בסיס יום-יומי? איננו יכולים להישאר אדישים כשכל יום יש טבח בים התיכון". לפי נתוני האו"ם, 219 אלף מהגרים בלתי חוקיים חצו את הים התיכון אשתקד בדרך לאירופה, וכ-3,500 מהם טבעו למוות. השנה הגיעו לאירופה כבר 35 אלף מבקשי מקלט ומהגרים דרך הים התיכון, וכ-900 מהגרים ככל הידוע טבעו למוות בדרך, עוד לפני אסון הטביעה מאתמול. רק בשבוע שעבר טבעו 400 בני אדם כשסירתם התהפכה.

מבריחי המהגרים מנצלים את ייאושם של אפריקנים רבים ואת הכאוס המוחלט ששורר כעת בלוב, מול חופי איטליה, כדי להרחיב את עסקי ההברחות שלהם. בדרך לאירופה עוברים רבים מהמהגרים התעללויות מצד מבריחיהם, הם מועברים בסירות רעועות ולא בטוחות, ולא פעם הם נזנחים על ידי המבריחים בלבד ים. בשבוע שעבר דווח כי מהגרים מוסלמים זרקו מסירת המבריחים שלהם אל מותם 12 מהגרים נוצרים, בעקבות ויכוח על ענייני דת.

# data[].attributes.attachment_link.title
שוב: עשרות מהגרים טבעו למוות בים התיכון

# data[].attributes.attachment_link.description
אסון רודף אסון: 20 מהגרים לפחות מתו כשסירה עמוסה ב-300 מהגרים טבעה בים התיכון, יממה לאחר ש-700 מהגרים נהרגו בהתהפכות סירתם בדרכם מלוב לאיטליה. מוקדם יותר היום טבעו למוות שלושה בני אדם, בהם ילד, כשסירת מהגרים טבעה מול חופי האי היווני רודוס

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מאחורי המספרים יש אלפי תמונות עצובות | צילום: צילום מסך מתוך הסרטון

הם בורחים ממלחמה, מרצח עם ומחיים תחת רדיפה מתמדת: במרוץ אחרי קורת גג יציבה ובטוחה, הפליטים שברו בשנת 2015 שיאים שלא נרשמו שנים ארוכות. מדינות האיחוד האירופי נחרדו למראה תחנות הרכבת העמוסות בגברים, נשים וילדים, תשושים ובחלקם אף פצועים לאחר מסע מתיש, שאת חלקו עשו ברגל ואת חלקו עשו בסירות רעועות. מנהיגי המדינות הגיבו לאט מדי ומעט מדי, והמשבר הוגדר כמשבר ההגירה החמור ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.

מספר גדל של פליטים לוקח את הסיכון ועולה על סירות בים התיכון בניסיון נואש להגיע לאירופה. הרוב הגדול של אלו שמנסים לעשות זאת במסע המסוכן הזה, זקוקים להגנה בינלאומית, כשהם נמלטים ממלחמה, מאלימות ומרדיפה במדינות המוצא שלהם. המסעות הללו גובים לא מעט חיי אדם: רבים טובעים בדרך ואף עוברים התעללויות, ונתון מדאיג חושף כי מעל ל-3,500 פליטים נהרגו או נעלמו השנה במהלך המסע בים.

מאיפה מגיעים הפליטים ומה המסלול שהם עושים?

המהגרים מגיעים לטורקיה ומשם בסירות רעועות ליוון, ממנה הם נוהרים לגבול מקדוניה. ממנו, הם נוסעים לסרביה וחוצים את הגבול להונגריה. כמו כן, הסירות גם מגיעות לחופים הדרומיים של אירופה, בעיקר למלטה ולאיטליה. מעתה והלאה, הם נמצאים ב"אזור שנגן", המאפשר לפליטים את החופש לנוע בין 26 המדינות שביטלו את ביקורת הגבולות ומאפשרות תנועה חופשית של אנשים וסחורות.

הנתונים במפה הבאה פורסמו באתר נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), הגוף המרכזי של האו"ם שעוסק בשמירת זכויות וביטחונם של פליטים, מחפשי מקלט וחסרי מדינה, גוף שנוסד בשנת 1950 ומאז ועד היום פועל על מנת להבטיח את עתידם של אלו שאיש לא מעוניין לדאוג להם.
המפה הבאה מציגה את המסלול אותו עושים הפליטים המגיעים לאירופה דרך הים. בטבלה בתחתית המפה רשומות עשר המדינות מהן יוצא המספר הגדול ביותר של פליטים למסע הנואש:
באיזו מדינה נמצאים הכי הרבה פליטים?

כפי שתוכלו לראות במפה שבהמשך, חלוקת הפליטים בין מדינות אירופה רחוקה מלהיות שוויונית: רוב הפליטים מנסים להגיע למדינות בעלות מדיניות הגירה "נדיבה" באופן יחסי, כמו גרמניה או שבדיה.

הנתונים הבאים מציגים מידע על בקשות למקלט שהוגשו במדינות אירופה השונות. מדובר בפליטים שהגיעו מכלל מדינות העולם - כולל מדינות מערביות שתושביהם נאלצו לבקש מקלט במדינה אחרת מסיבה כזו או אחרת. הנתונים מתייחסים לשנת 2015, לא כולל חודש דצמבר. חשוב להבהיר שלא כל פליט הוא בהכרח מבקש מקלט, ועל כן, על פי ההערכות, מספר הפליטים גדול יותר ממספר מבקשי המקלט המוכרים.
המפה הבאה מפרטת את מספר הפליטים הנמצאים בכל מדינה באירופה:
לאחרונה הזהיר ארגון האומות המאוחדות שאם המלחמה בסוריה תמשך, מיליוני פליטים צפויים להיכנס לאירופה בשנים הקרובות. מלחמת האזרחים בסוריה, לצד המלחמה בדאע"ש והסכסוכים האלימים במדינות אפריקה הביאו את הפליטים לעזוב את כל חייהם מאחור ולצאת למסע נואש בעקבות חיים חדשים. האם המשבר ימשיך לכרסם בקשרים ההדוקים שבין מדינות האיחוד האירופי? האם התופעה תבלם בסופו של דבר? נצטרך לחכות לסיכום שנת 2016 כדי להכריע, אבל מה שבטוח, עד אז, המראות הקשים של ילדים אבודים שנשטפים לחופים או קופאים בתחנות הרכבת באירופה, ימשיכו לגעת לנו עמוק-עמוק בלב.

משבר ההגירה החמור ביותר מאז מלחמת העולם השנייה | צילום: Christopher Furlong, GettyImages IL עוברים מסע רגלי לאורך מאות קילומטרים | צילום: אימג'בנק/GettyImages, getty images

# data[].attributes.attachment_link.title
סיכום 2015: מפת הפליטים המלאה

# data[].attributes.attachment_link.description
מאחורי המספרים יש אלפי תמונות עצובות | צילום: צילום מסך מתוך הסרטון הם בורחים ממלחמה, מרצח עם ומחיים תחת רדיפה מתמדת: במרוץ אחרי קורת גג יציבה ובטוחה, הפליטים שברו בשנת 2015 שיאים שלא נרשמו שנים ארוכות. מדינות האיחוד האירופי נחרדו למראה תחנות הרכבת העמוסות בגברים, נשים וילדים, תשושים ובחלקם אף פצועים לאחר מסע מתיש, שאת חלקו עשו ברגל ואת חלקו עשו בסירות רעועות.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בדף הפייסבוק של פורום אדריכלים צעירים מתנוסס פוסט שכותרתו: אין משבר דיור, יש משבר תכנון. האדריכלים הצעירים צודקים. משבר הדיור הנוכחי נובע, בין היתר, משורה של כשלים תכנוניים שתחילתם בקום המדינה. במסגרת הניסיון לפתור את משבר הדיור עסוקים שני שרי האוצר האחרונים, יאיר לפיד ו משה כחלון, ביצירת אינסוף מנגנונים שיוסיפו יחידות דיור, כמו הוועדה לתכנון מתחמי דיור מועדפים; התיקון האחרון לתמ"א 38; ותיקון 101 לחוק התכנון והבנייה שמעניק סמכויות לוועדות המקומיות. הפתרונות האלה, חושבים בדרג הפוליטי, יפתרו את משבר הדיור. אלא שבדרך לפתרון הם מתכננים פרויקטים ושכונות שסותרים החלטות תכנוניות קודמות באופן בוטה, ויוצרים בעיות תכנוניות ומשבר תחבורתי.

השחקנים ב זירת התכנון הישראלי כוללים את הדרג הפוליטי ואת מינהל התכנון, שמייצג את הפוליטיקאים נאמנה; ועדות מחוזיות שאיבדו בשנים האחרונות את כוחן; רשויות מקומיות שמעדיפות לצמצם את מספר יחידות הדיור בשטחן; ויזמים ותושבים שכמעט לא מובאים בחשבון בעת קבלת ההחלטות. כל אחד מהגורמים מנסה לגרוף הצלחות או רווחים לכאורה על חשבון האחר, ללא כל התייחסות להחלטות שהתקבלו או חשיבה לטווח הארוך.

המתכננת ד"ר נורית אלפסי מהמחלקה לגיאוגרפיה באוניברסיטת בן־גוריון, סבורה שהבעיות התכנוניות מתחילות בדרג הפוליטי: "מי שנמצא בדרג הפוליטי חושב שהוא יודע יותר טוב מכולם ואינו מבין שתכנון זה עניין מקצועי - וההתערבות בו היא הרסנית. אין לתוכניות החדשות כל השפעה או משמעות לגבי משבר הדיור. התוכניות שהמדינה מקדמת בפריפריה בעיר כמו באר שבע, לא באמת מושכות אנשים ממרכז הארץ. מי שעובר לגור בפרויקטים האלה הם משפרי דיור. יש כאן מערכת מסורבלת שמקימה ועדות ועוד ועדות, אין שום דבר עקבי או ברור ודבר לא נותן תקווה".

לדבריה, התוכנית לרובע מנחם בבאר שבע, שאושרה באחרונה במסגרת הוועדה לקידום מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) סותרת את העבודה על תוכנית המתאר של העיר עוד בטרם הופקדה להתנגדויות. "זאת תוכנית שעברה ליווי צמוד מאוד של העירייה ושל הוועדה המחוזית. אך בעוד היא ממתינה לקידום מגיע משרד האוצר, שמימן את התוכנית, ומקדם תוכנית אחרת שסותרת אותה. אין כאן כל היגיון". התוכנית המדוברת תכיל 4,150 יחידות דיור על שטח של 4,300 דונם במקום 13 אלף יחידות דיור שהיו אמורות לקום. מדובר בצפיפות נמוכה מאוד של פחות מיחידת דיור לדונם. כלומר, תוכנית מוטת צמודי קרקע שמקודמת באופן אבסורדי במסגרת חוק, שמטרתו לפתור את משבר הדיור.

מתכננת הוותמ"ל, דקלה פרסיקו, שהכריזה בהודעה לעיתונות על אישור תוכנית מנחם ותוכניות נוספות, כתבה ש"התוכניות שאושרו השנה מציבות רף איכות גבוה לתכנון מגורים בישראל, לצד חיזוק הרשויות המקומיות, וכוללות את כל הפתרונות הנדרשים לנושאי התשתיות הנדרשות לשרת שכונות אלה". בראיון ל"כלכליסט" ציינה פרסיקו כי הוותמ"ל היא אנטיביוטיקה למשבר הדיור, אלא שככל הנראה האנטיביוטיקה אינה מסייעת בסילוק גידולים סרטניים. בעניין התנהלות המתכננים בוועדות, מוסיפה אלפסי: "הייתי מצפה שהמתכננים יחברו אמירה קוהרנטית. לא יכול להיות שתוכנית מתאר מחוזית לא שווה את הנייר שעליו נכתבה תוך פחות מעשור. כשמגיע שר שיכון ובינוי חדש, מדוע עליו לקרוא את התוכניות שהיו לפניו?" היא שואלת בציניות.

עיון בפרוטוקולים של הוותמ"ל מגלה עד כמה הפערים גדולים ועד כמה ההחלטות הן פוליטיות, נטולות חשיבה לטווח ארוך ובבסיסן עומד רצון אחד בלבד - להוסיף עוד יחידות דיור לטבלת האקסל. בדיון בוותמ"ל אמרה אדריכלית התוכנית, נעמה מליס, שכדאי לבנות בבאר שבע צמודי קרקע כי הם ימשכו אוכלוסייה איכותית ואנשי צבא בדומה למודיעין וראש העין. לדבריה, שכונה כזאת תתחרה ביישובים הקהילתיים החדשים.

במהלך הדיון התפתח ויכוח בין יו"ר הוותמ"ל, ערן ניצן, לנציג החברה להגנת הטבע, איתמר בן דוד. ניצן אמר, "כאיש מקצוע, צמודי קרקע באזורים האלה נחטפים בסופו של דבר. אני רואה את השיווקים שמתרחשים בשנים האחרונות". בן דוד ענה לניצן בזלזול שהוא איש מקצוע בתחום הכלכלה, ולא התכנון, והוסיף: "בימים של משבר דיור, תוכנית שלא מגדילה היצע, אלא נהפוך הוא - גורעת ועולה על השולחן במסלול המהיר הזה - היא בזבוז משאבים. היכולת שלכם בטיפול בתוכניות היא מוגבלת, ואני לא מצליח להבין את ההתנהלות שלכם".

אדריכלית העיר באר שבע לשעבר, יוספה דברה, הצטרפה לעמדתו של בן דוד. לדבריה, אחד העקרונות בתוכנית המתאר הוא התכנסות העיר כלפי פנים. "התוכניות לשכונות בבאר שבע תוכננו כל השנים בצורה טבעות - טבעת חיצונית, סביבה עוד טבעת חיצונית וכן הלאה. כל טבעת חיצונית החלישה את הטבעת הפנימית שאותה הקיפה. התושבים עזבו את הטבעות הפנימיות ליישובים קהילתיים, או לטובת טבעות חיצוניות. ולכן מה שמבקשים כאן חלק מחברינו הירוקים - להפוך את הבנייה לבנייה רוויה - הוא המשך של אותן מגמות שאנחנו מפתחים", אמרה דברה.

הוותמ"לים פורמים את הערים

בשנים האחרונות, ראשי הערים החלו להפנים שעדיף שהערים יתפתחו כלפי פנים במסגרת פרויקטים של פינוי בינוי או בנייה בשטחים ריקים - ולא על חשבון שטחים פתוחים. התוכניות שמקודמות במסגרת הוותמ"ל פורמות את הערים ומונעות הליכי התחדשות. הן גם מוסיפות מלאי דיור, אף שאנשי התכנון סבורים שלא חסר מלאי של דירות. אסף זנזורי, מתכנן סביבתי בחברה להגנת הטבע, מציין כי כמעט בכל תוכניות הוותמ"ל יש בעיות.

"באשקלון מתוכננות 20 אלף יחידות דיור מחוץ לעיר. בעיר כמו אשקלון זה יכול להביא למצב שמרכז העיר יינטש, אם לא תתבצע בו התחדשות עירונית". הוא מוסיף שתוכנית המתאר של העיר לא מוכנה וכי התוכניות האלו מייצרות עובדות בשטח. "מקבלי ההחלטות אינם מבינים שזה לא הולך ביחד. למה שתהיה התחדשות עירונית אם בונים כל כך הרבה יחידות דיור מחוץ לעיר בצורה הרבה יותר פשוטה?" הוא תוהה.

עיר נוספת שמקודמת בה תוכנית במסגרת הוותמ"ל היא חדרה, שבה אושרה בשנים האחרונות תוכנית מתאר. "הם מקדמים תוכנית ליד שכונת בית אליעזר שסותרת גם את תוכנית המתאר המחוזית וגם את תוכנית המתאר העירונית - שהיא תוכנית חדשה", אומר זנזורי. "יש להם מלאי תכנוני אדיר והסיבה היחידה שהם מקדמים עכשיו את התוכנית הזאת היא כי יש קרקע בבעלות המדינה, ואפשר להריץ תוכנית מהירה. מבחינת התחדשות עירונית זאת קטסטרופה. לחדרה אין צורך להתפתח לאזור המתוכנן", הוא מציין.

יתרה מכך, לדברי זנזורי, "התוכניות האלה חוטאות למטרות העיקריות של התוכנית העירונית. בבאר שבע למשל, לא רק שמפחיתים את מספר יחידות הדיור, אלא גם מצמצמים את הדיור להשכרה. בבת חפר מכפילים את כמות יחידות הדיור ומוסיפים עוד 1,200 יחידות דיור ליישוב שיש בו 1,200 יחידות דיור, בלי כל פתרון תחבורתי". הוא מציין שבתוכניות התמ"ל המוצלחות לדוגמה, תל השומר, שתוכננה על בסיס קווי הרכבת הקלה העתידיים, הקמת השכונות אינה תלויה בהקמת הקווים. "הם דורסים את הפתרונות שהתוכנית מציעה. ההחלטות שלהם לא הולכות יד ביד עם תחבורה ציבורית". לדברי זנזורי, היה הגיון בתוכניות שמקודמות במסגרת הוותמ"ל לו הן היו משמשות כמתחמים לניוד זכויות מפרויקטים של פינוי בינוי במרכזי הערים.

תוכנית ותמ"ל בעייתית נוספת שמתנגשת עם צורכי התכנון המקומי היא תוכנית אפולוניה, שאמורה לקום בצפון הרצליה קרוב לים. בתוכנית מקודמת שכונת מגורים לכ-2,700 יחידות דיור, מתוכן כ-600 יחידות דיור קטנות ובנוסף 313 יחידות דיור מוגן.

התוכנית מדגימה את חולשתם של התושבים במשחק התכנוני. לאחר שהתנגדויות שלהם נדחו והתוכנית אושרה, נותרה לתושבים האפשרות להגיש עתירה מינהלית בלבד, שסיכויה להתקבל נמוכים מאוד. בעתירה טענו התושבים שהתוכנית סותרת את עקרונות תוכנית המתאר של הרצליה, שמקודמת בוועדות התכנון. "על פי תוכנית המתאר ניתן לפתח יותר מ-40 אלף יחידות דיור באזורים המשלימים את רצף הבינוי הקיים של העיר, שיחזקו את כוונות העירייה להשקיע בפיתוח מרכז העיר והשטחים הצמודים לו, עיבויו והתחדשותו", נכתב בעתירה. בנוסף, מתנגדים התושבים לפתרון התחבורתי שכולל הקמת מחלף שיתחבר לכביש 2. "התוכנית מסתמכת על שימוש במערכת הדרכים הצרות בשכונת נוף ים, שאינן יכולות לשאת את נפחי התנועה הקיימים, לא כל שכן נפחי התנועה החזויים כתוצאה מיישום התכנית", נטען בעתירה.

חוסר איזון תכנוני בערים

אם תוכניות הוותמ"ל מפוררות את הערים כלפי חוץ, תוכניות פינוי בינוי ותמ"א 38 יוצרות חוסר איזון כלפי פנים. הפרויקטים האלה, שהם על פניו חיוביים, נהפכים לבעייתיים כשאין פתרונות לשטחי ציבור ופתרונות תחבורה. יתרה מכך, התנאים הכלכליים הם שמכתיבים את מספר יחידות הדיור החדשות שמוקמות - ולא צורכי התכנון.

בירושלים, למשל, מקודמות תוכניות רבות לפינוי בינוי. התוכניות הן נקודתיות ומאפשרות חריגה בגובה והעמסת יחידות דיור רבות על תשתיות חלקיות. ברחוב הנורית מקודמת תוכנית להריסת 100 דירות והקמת 428 דירות חדשות. בעתירה המינהלית שמגיש מינהל קהילתי גנים, לאחר שהתנגדויותיו נדחו, נטען כי מדובר בצפיפות חריגה של יותר מ-70 יחידות דיור לדונם. "מוקמים שני בניינים בני 22 ו-25 קומות, המשקפים 26 ו-33 קומות מהמפלס התחתון", וזאת בנוסף לשני מגדלים נוספים הממוקמים על שטח מסחרי של 2,000 מ"ר, וכל זאת בשטח של 6 דונם נטו.

עוד נכתב בעתירה: "התוכנית הזאת מציגה נתוני צפיפות וליקויים תשתיתיים החורגים באופן משמעותי מתוכניות התחדשות עירוניות אחרות בעיר ... ואינה עומדת בהתאמה ליכולת הכלכלית של האוכלוסייה המתגוררת במקום. החשש מיצירת מוקד הזנחה עתידי במתחם התוכנית הוא גדול".

יו"ר המינהל הקהילתי גנים, ד"ר נתנאל פישר, אומר: "לירושלים אין תוכנית מתאר סטטוטורית, אבל גם בתוכנית הקיימת כתוב למשל שניתן לבנות בירושלים עד 18 קומות, אבל במקרה של פינוי בינוי אין כללים מחייבים והתקן היחיד שמחייב הוא תקן 21 (תקן שלפי החלטת המדינה קובע כמה יחידות דיור מותר לתכנן במסגרת פינוי בינוי, נ"ר) - שהוא תקן שמאי ולא תקן תכנוני. מתברר שהכללים של ציפוף ושטחים פתוחים אינם חלים על פינוי בינוי. בכל הנוגע לפינוי בינוי המדינה הסירה מעליה כל כללים או מגבלה תכנונית, דבר שאינו מאפשר לתושבים להתנגד באופן אמתי. אין לי התנגדות לבנייה לגובה או לציפוף, אלא לצירוף כל הדברים יחד". פישר מציין בנוסף כי הוועדה המחוזית מנסה למנוע את הגשת הערר שלהם למועצה הארצית.

האם לסיטואציה התכנונית שנוצרת בגלל פרויקטים כמו ברחוב נורית יש פתרון? אנשי תכנון סבורים כבר זמן רב שיש לאפשר ניוד זכויות מפרויקטים של פינוי בינוי לפרויקטים של שכונות חדשות בשולי הערים במסגרת הוותמ"ל או במסגרת מסלולי תכנון רגילים. כעת עיריית ירושלים מציעה לנייד חלק מזכויות הבנייה בפרויקט לתוכנית רכס לבן, שאמורה לקום על שטח פתוח. אנשי מינהל קהילתי גנים טוענים שיש ליישם רעיון זה גם על התוכנית שאושרה ברחוב הנורית, כדי להוריד את רמות הצפיפות והעומס.

עו"ד ענת בירן, מומחית לענייני תכנון ובנייה, מציינת שהאי־סדר מאפשר ליזמים לבחור בכל מיני מסלולים. "בתל אביב אתה יכול לבקש זכויות בנייה נוספות דרך הוועדה המקומית ואתה גם יכול ללכת למחוז. יש לקוחות שלפעמים מעדיפים לא ללכת לעיריית תל אביב כי היא תכריח אותם, למשל, לעשות שימור. המסלולים משתנים מעיר לעיר וכל בעל סמכות מוסיף עוד משהו. כל ועדה ממציאה הנחיות משלה ומסמכי מדיניות, ואז יש החלטות של ועדת ערר ואנשי המקצוע של כחלון ממציאים עוד תקנה. זה מתסכל גם אותנו, עורכי הדין, כי גם אנחנו רוצים בסוף שהפרויקט של הלקוח ייצא טוב, אבל קשה מאוד להבין את הכללים כי לכל דבר יש המצאה חדשה". בירן מציגה כדוגמה פרויקט ברחוב סלמה בתל אביב, שלאורכו נבנים פרויקטים נקודתיים שהגובה שלהם משתנה מתוכנית לתוכנית. "ביקשנו קומה נוספת - שמינית, אבל לא אישרו לנו כי אמרו שזו המדיניות", היא אומרת.

אין פיקוח על עולם התכנון

האדריכל ועורך הדין ליאור דץ, חבר לשעבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה, שכותב בימים אלה הצעה לדוקטורט על משבר הדיור וסיבותיו, מחלק את הבעיה לשני חלקים: "הבעיה הראשונה היא שחוק התכנון כיום נותן לחתול לשמור על השמנת ואין ביקורת שיפוטית על מוסדות התכנון שאינם גוף מקצועי. בהיעדר ביקורת שיפוטית אין פיקוח ובמקום כזה גם אין דיין. התחום נהפך לחור שחור, שבו השלטון חופשי לנהוג בניגוד לחוק, ואפילו באופן שרירותי ומושחת כדברי שופט בית המשפט העליון, יצחק זמיר. מצב כזה לא קיים בשום תחום אחר.

"הבעיה השנייה היא שהגורם המקצועי, לשכות התכנון, שאמורות לייעץ לגורמים הפוליטיים נשלטות על ידי משפטנים ומתכנני ערים ולא על ידי אדריכלים ואנשי מקצוע שמגיעים מתחום התכנון העירוני". לדברי דץ, ההחלטות של מוסדות התכנון הן לא החלטות מקצועיות, אלא פוליטיות שמטרתם לתת מענה למטרות חברתיות, להקצאת משאבים ולאיזון בין ערכים מתנגשים. "לכן, אין סיבה שבית המשפט לא יתערב בהחלטות של מוסדות התכנון וייבחן אם ההחלטה שלהם סבירה ומידתית ונותנת מענה נכון ואיזון בין אינטרסים. דווקא בעניין תכנון ובנייה נדרשת התערבות גבוהה יותר משום שמדובר בהחלטות שפוגעות בזכויות יסוד (קניין) ומשום שיש חשיבות לבחינה גם לגבי הדורות הבאים - צריך שמישהו ישמור על האינטרסים של הדורות הבאים שלא יכולים להגיש התנגדות", הוא מסביר.

דץ מציין כי מדובר במצב אבסורדי: "מוסדות התכנון שמגישים את התוכניות מאשרים אותן להפקדה והם אלה שגם בודקים את הביקורת של האזרחים כנגדן - ניגוד אינטרסים כזה לא מתקיים בשום מוסד ציבורי אחר. לכן, המסקנה היא שצריך להקים בתי משפט לענייני תכנון שיוכלו להכריע בעניינים תכנוניים ושיהיו בהם גם אדריכלים.יש בתי משפט מתמחים אחרים כמו בית המשפט להגבלים עסקיים ובית הדין לספנות - האם שמירה על משאבי הקרקע חשובה פחות משמירה על תחום הספנות?" הוא תוהה.

בעבודת הדוקטורט שלו מבקש דץ לבחון את הקשר בין התחושה הציבורית שהמערכת התכנונית מושחתת לבין העובדה כי אין פיקוח על החלטות של מוסדות התכנון. בהצעה הוא מציין כי מקצוע תכנון הערים חדש ולכן הוא חסר בסיס של ידע מוסכם בכל הנוגע למטרות התכנון. "עבודת התכנון מורכבת מניתוח התנאים הקיימים בהווה, מניסיון לחזות את הצרכים ומההתפתחויות שיחולו בעתיד. אבל מי קובע מהם הצרכים של החברה? האם מדובר רק בחיזוי מקצועי או בקביעה של ערכים, טעמים והשקפת עולם? ברור שמדובר בשניהם, בעיקר כשמדובר בהחלטות פוליטיות ציבוריות שהשפעה שלהן ארוכת טווח - לכן נדרשת מערכת של איזון ובלמים".

# data[].attributes.attachment_link.title
בתים צמודי קרקע מיותרים ופקקים שלא נגמרים: זה מה שקורה כשמנסים בכוח להוריד את המחירים

# data[].attributes.attachment_link.description
בדף הפייסבוק של פורום אדריכלים צעירים מתנוסס פוסט שכותרתו: אין משבר דיור, יש משבר תכנון. האדריכלים הצעירים צודקים. משבר הדיור הנוכחי נובע, בין היתר, משורה של כשלים תכנוניים שתחילתם בקום המדינה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הדירוג מבוסס על 104 משתנים, המחולקים ל-9 תת קטגוריות: איכות כלכלית, סביבה עסקית, ממשל, חינוך, בריאות, ביטחון, חירות אישית, הון חברתי וסביבה. הכלכלות לא מדורגות רק לפי הגודל והחוזק שלהן, אלא במכון לקחו בחשבון גם גורמים כמו פתיחות, יעילות הסקטור הפיננסי וההזדמנויות העסקיות המוצעות לאזרחים.

קבלו ניוזלטר יומי המסכם את חדשות היום ישירות למייל שלכם. לחצו להרשמה

ישראל דורגה במקום ה-40 מבין 149 המדינות שהשתתפו בדירוג, מקום אחד מעל לאיחוד האמירויות הערביות. בעוד שבתת הקטגוריות חינוך ובריאות, זכתה המדינה בדירוג גבוה יחסית של 19 ו-9, בהתאמה, בתת הקטגוריה ביטחון היא מדורגת הרחק במקום ה-94, ובחירות אישית מסתפקת במקום ה-91.

נורבגיה, פינלנד, שוויץ וקנדה סוגרות את החמישייה הראשונה אחרי ניו זילנד. בקצה השני, תימן נבחרה לכלכלה הכי פחות משגשגת בעולם, כשלפניה מדורגות אפגניסטן, הרפובליקה המרכז אפריקאית, סודן וקונגו.

לפי המדד, אלו 10 המדינות המשגשגות ביותר בעולם:

10. בריטניה: ה ברקזיט צפוי אמנם לפגוע בכלכלה הבריטית, אך בינתיים בריטניה נותרה סיפור הצלחה כלכלי, ולפי הערכות תצמח השנה בשיעור גבוה יוצר מבין כל הכלכלות המפותחות.

9. דנמרק: התמ"ג הנומינאלי של המדינה עומד על מעל 300 מיליארד דולר. בנוסף, בדנמרק נרשם הפער הקטן ביותר בהכנסה.

8. שבדיה: בדומה לשכנותיה הסקנדינביות, לשבדיה מערכת רווחה נדיבה. שבדיה הייתה אחת המדינות הראשונות שנכנסה לשיעורי ריבית שליליים, שנועדו לעלות את האינפלציה במדינה.

7. הולנד: התמ"ג הנומינלי עמד ב-2015 על מעל 750 מיליארד דולר, זאת על אף שהמדינה מונה 17 מיליון תושבים בלבד. הבורסה, כפי שהיא מוכרת לנו כיום נהגה לראשונה בהולנד בתחילת המאה ה-17.

6. אוסטרליה: הכלכלה של אוסטרליה תלויה בסחורות בכלל, ובברזל בפרט. המדינה עברה 25 שנים ללא מיתון, ואפילו הצליחה להימנע מכך במהלך המשבר הפיננסי העולמי.

5. קנדה: השכנה של ארה"ב מצפון נסמכת בכבדות על נפט, והתמ"ג שלה נפגע בשל שריפות שפגעו בייצור באלברטה. עם זאת, היא נותרה מקום אטרקטיבי לעשות בו עסקים, ולאחר בחירתו של דונלד טראמפ אמריקאים רבים שוקלים להגר למדינה.

טורונטו, קנדה. אטרקטיבית מתמיד

4. שוויץ: האנשים המתגוררים בשוויץ הם מהמבוססים בעולם. הכלכלה של המדינה תלויה במידה מרובה בסקטור הפיננסי המפורסם שלה.

3. פינלנד: תעשיית הנייר היא המקור הגדול ביותר לתמ"ג במדינה, זאת הודות למספר הרב של עצים. המדינה פצחה בניסויים בשנים האחרונים בחלוקת הכנסה קבועה לכל התושבים.

2. נורבגיה: הכלכלה של נורבגיה נסמכת בכבדות על נפט מהים הצפוני, כך שמאז החלו מחירי הנפט בירידות לפני שנתיים, המדינה עומדת בפני לא מעט קשיים. עם זאת, היא שמרה על יציבות, וקרן העושר של הממשלה הנורבגית היא מקור לקנאה ברחבי העולם.

1. ניו זילנד: הכלכלה היציבה בעולם. היא נסמכת בכבדות על ההצלחה של תעשיית החלב שלה, ובייחוד על הצלחת החברה פונטרה, שאחראית על 30% מייצוא החלב העולמי. ההצלחה של פונטרה היא ההצלחה של ניו זילנד.

# data[].attributes.attachment_link.title
עולה עולה: אלו הכלכלות המשגשגות בעולם; והיכן ישראל?

# data[].attributes.attachment_link.description
הדירוג מבוסס על 104 משתנים, המחולקים ל-9 תת קטגוריות: איכות כלכלית, סביבה עסקית, ממשל, חינוך, בריאות, ביטחון, חירות אישית, הון חברתי וסביבה. הכלכלות לא מדורגות רק לפי הגודל והחוזק שלהן, אלא במכון לקחו בחשבון גם גורמים כמו פתיחות, יעילות הסקטור הפיננסי וההזדמנויות העסקיות המוצעות לאזרחים. קבלו ניוזלטר יומי המסכם את חדשות היום ישירות למייל שלכם.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
סרז' טשיטמבו נאווג' נמלט מקונגו כשהיה בן 12. מי שיחזור אליה כעבור שנים כעורך דין ממולח עם קשרים הדוקים לשלטון שמנסה להשתקם מהריסותיו, היה נער צעיר ומפוחד כשהוא ושלושת אחיו היגרו לבלגיה מחשש לביטחונם, בעוד הוריהם נשארים באפריקה. היה זה ב-1992, כשקונגו עוד נקראה זאיר ואזרחיה נאנקו תחת משטר האימים הרצחני של הרודן מובוטו ססה סקו.

עד עזיבתו, בן האצולה שהסתובב עם שומרי ראש צמודים מתאר ילדות מאושרת בקונגו. "חיינו חיים טובים. אני לא יודע אם זה רק מפני שהייתי ממשפחה עשירה, כי גם משפחות עניות דאגו אחת לשנייה בקונגו. כשאתה ילד, מספיק שאתה יכול לצאת החוצה ולשחק בשמש כדי שתהיה מאושר", הוא מספר. אבל נאווג' לא היה עוד ילד קונגולזי כחוש עם בטן נפוחה מרעב. כשהיה בן 10, בזמן שתפס עוד כמה רגעי אושר בחוץ, הוא גרם לדפיקות לב מואצות במשפחה. "שומרי הראש שלי לא מצאו אותי במשך שעה. כשהם איתרו אותי הם היו היסטרים. לא הבנתי אז שהחיים שלנו היו נתונים בסכנה, כי אמי היתה אופוזיציה למובוטו".

ב-2006, עם הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו במדינה, חזר נאווג' לביקור מולדת ראשון זה 14 שנה. הוא סיים אז לימודי משפטים ופיננסים בבריסל וחיפש דרכים לפתח קריירה. "הגעתי לקונגו וראיתי המון הזדמנויות עסקיות, והבנתי שעלי לחזור לבלגיה כדי לרכוש התמחות במיומנויות שחסרות בקונגו", הוא מספר בראיון ל-Markerweek, שנערך בזמן ביקורו בישראל. בבלגיה הוא הקים עם כמה שותפים משרד עורכי דין בשם KYC ובמשך שבע שנים חי על קו בריסל־קינשאסה. ב-2011 הצטרף לפירמת DLA פייפר הבינלאומית ולפני כשנתיים, על רקע תנופת צמיחה חסרת תקדים באפריקה, השתקע בקונגו והקים את פרוקסימה (Proxima), משרד עורכי דין ששואף לספק שירותים ברמה בינלאומית ללקוחות זרים שמעוניינים להשקיע בקונגו ולפתח בה עסקים.

נאווג', 35, הוא כיום עורך דין מחויט ורהוט עם קשרים הדוקים במגזר העסקי של בריסל מצד אחד, ובצמרת השלטון של קונגו מנגד. "אנחנו עובדים בפרויקטים שונים בעסקות גדולות, אחת מהן היא פרויקט של 300 מיליון דולר בהקמת מפעלי מלט בקונגו", הוא מפרט. פעילותו העסקית הביאה אותו ביולי גם לישראל, במסגרת משלחת של אנשי עסקים אפריקאים שאירגן הוועד היהודי־אמריקאי (American Jewish Committee), מהארגונים היהודיים הוותיקים בארה"ב שיציין בשנה הבאה 100 שנה להיווסדו. נאווג', שמציין בגאווה כי שלושה מחבריו הטובים בבלגיה הם יהודים, הצטרף בביקורו הראשון בישראל לעוד תשעה אנשי עסקים צעירים מגאנה ומניגריה, שעוסקים בשוק ההון ובהשקעות. הם נפגשו עם נציגים של כ-30 חברות ישראליות, בהן שיכון ובינוי ונטפים, וקיימו פגישות עם בנקאים בבנק הפועלים ובנק לאומי. באחרונה הקים הוועד היהודי־אמריקאי מכון מיוחד שמתמקד באפריקה כדי לקדם הקשרים העסקיים והפוליטיים של ישראל עם היבשת הצומחת.

בעוד שמדינות אפריקאיות כמו השכנה רואנדה הצליחו לעלות בשנים האחרונות על מסלול מהיר של מודרניזציה, יציבות פוליטית וצמיחה כלכלית של 8% בשנה, קונגו ממשיכה לדמם. ב-2009 עלה מספר האבידות על 45 אלף נפש בחודש, רובם ממגיפות ומרעב. גם האלימות אינה פוסקת לרגע: ב-2012, כמה חודשים לאחר שהנשיא ג'וזף קאבילה זכה בכהונה שנייה, השתלטה מיליציית מורדים M23 על המחוז הצפוני קיבו, טבחה בכל הנקרה בדרכה והניסה חצי מיליון איש מבתיהם. כעבור שנה התחולל מאבק שליטה עקוב מדם על לובמבאשי, העיר השנייה בגודלה במדינה, שהביא למנוסתם של 400 אלף תושבים. השנה פרצו הפגנות מחאה נגד קאבילה, אחרי שהעביר חוק המאפשר לו להישאר בשלטון הרבה מעבר לבחירות שמתוכננות להתקיים ב-2016, שאותן החליט להחרים. מלחמת אזרחים נוספת עלולה לפרוץ בכל רגע.

בשנים האחרונות קטפה קונגו כמה תארים מפוקפקים. ב-2013 זכתה בתואר המדינה הכושלת בעולם, מתוך 187 מדינות. היא מדורגת במקום הנמוך ביותר במדד הפיתוח האנושי של האו"ם, והיא גם בירת האונס של העולם, לפי מחקר מ-2011 שמצא כי בכל שנה נאנסות יותר מ-400 אלף נשים במדינה. רק ל-9% מתושביה יש גישה לחשמל, שליש מהאוכלוסיה אנלפבתים ותוחלת החיים במדינה היא 48 שנה. מדד השחיתות העולמי של טרנספרנסי אינטרנשיונל דירג אותה בשנה שעברה במקום 154 מתוך 175 מדינות.

קונגו, המשתרעת בלב לבה של אפריקה, היא המדינה העשירה והענייה ביותר בעולם: מרבצים אינסופיים של נחושת, יהלומים, זהב, קובלט וכל מינרל שאפשר לחשוב עליו הפכו אותה למדינה העשירה בעולם במונחי אוצרות טבע ביחס לשטחה (שווי של 24 טריליון דולר); ואולם היא המדינה הענייה בעולם במונחי הכנסה לנפש (365 דולר לשנה ב-2014). אם ממשלת קונגו היתה מחלקת את משאביה לתושביה, קונגולזי ממוצע המשתכר 1.3 דולרים ביום היה מקבל משאבים בשווי 358,209 דולר.

שטחה של קונגו הוא כגודל כל מערב אירופה, וחיים בה קרוב ל-80 מיליון איש. יש בה כמויות בלתי נדלות של מים מנהר הקונגו, השני בגודלו בעולם, אקלים נוח שרק משביח את האדמה הפורייה ואת השפע האדיר שהיא מצמיחה. היא יצואנית היהלומים השנייה בגודלה בעולם, יצרנית הנחושת החמישית בגודלה, באדמותיה אצורה מחצית מהעתודות העולמיות של מתכת הקובלט, החיונית לתעשיות נשק, ו-70% מהמינרל קולטאן, הדרוש לייצור של מחשבים וסמארטפונים. מאז גילו אותה סוחרים פורטוגזים ב-1480, כולם רוצים לבצוע ממנה נתח: הרודנים ששלטו בה, 250 שבטים שחיים בה, שכנותיה, אימפריות מאירופה, טייקוני יהלומים ונחושת, תאגידים בינלאומיים ציניים וממשלות מערביות שמתעלמות מהקטל המתמשך וממעשי זוועה מחרידים. את המחיר משלמים כבר יותר מ-100 שנה עשרות מיליוני תושביה, דור אחר דור אחר דור. קונגו אינה רק החמצה כלכלית בלתי נתפשת. היא טרגדיה. מאז תחילת המאה ה-20 נטבחו בה עשרות מיליוני תושבים, ואוצרותיה נהפכו לקללה.

העונש הקבוע: כריתת יד ימין

כשנאווג' נמלט עם אחיו מקונגו, אם המשפחה, ד"ר אסטריד טשיקונג נאווג', היתה פוליטיקאית בולטת במפלגת האופוזיציה UFERI ונאבקה ברודן מובוטו בשנים האחרונות לשלטונו - שנים שהובילו לסכסוך הדמים הקטלני ביותר בעולם מאז מלחמת העולם השנייה. בדמדומי חייו של מובוטו, ב-1996-1997, היא כיהנה כשרת חקלאות בממשלת קואליציה חסרת סיכוי, על רקע מלחמת אזרחים משתוללת וכלכלה בקריסה. את כוחה הפוליטי שאבה ד"ר נאווג' מהיותה צאצאית למשפחת המלוכה של בני הלונדה, ששלטו בקונגו עד הפלישה הבלגית בסוף המאה ה-19.

המעבר לבלגיה חסך מנאווג' מחזה קשה מנשוא. "אמי היתה אשה חזקה במחוז קטנגה הדרומי, אז הנשיא מובוטו שלח אנשים לטפל בה", הוא מספר באנגלית מושלמת עם ניחוח צרפתי כבד. "הם היכו אותה עד זוב דם ושברו את שתי ידיה, כדי להרתיע אותה מלפעול נגדו".

100 שנה קודם לכן, הידיים של בני הלונדה לא נשברו. הן נכרתו. היה זה תחת שלטונו של מלך בלגיה דאז, לאופולד השני, שהפך את קונגו לממלכתו הפרטית בין 1885 ל-1908. את החזקה על אדמות קונגו הפוריות קיבל לאופולד לאחר שהקים אגודה בינלאומית לפיתוח מרכז אפריקה, בשיאו של הקולוניאליזם האירופי ביבשת השחורה. כתוצאה מכך נושלו קונגו ואוצרות הטבע האדירים שלה מידיהם של בני הלונדה, ששלטו בחלקה המזרחי של המדינה במשך יותר מ-200 שנה. ב-20 השנים הראשונות לשלטונו הצליח לאופולד לטפח תדמית של פילנתרופ המסייע לקונגולזים ולפיתוח המדינה, אולם בפועל הוא סייע רק לעצמו, וביצע בה רצח עם. קונגו נועדה להעשיר את הונו האישי ולפתח את בלגיה, ותושביה נהפכו לעבדים במקרה הטוב, או שמצאו את מותם.

על רקע תחרות עזה בין המושבות האירופיות באפריקה, אוצרותיה של קונגו הובילו את לאופולד לכונן בה משטר עבדות ודיכוי אכזרי, שכלל שביית נשים, הרס כפרים, התפרצות מגיפות ומוות של מיליונים. ממלכת הלונדה רוסקה, וגורלם של בני הלונדה נגזר לעבוד בפרך תחת שלטונו.

"הם גבוהים, בעלי פרופורציות טובות, מידות גוף רגילות וגוון בהיר יותר מאשר שבטים אחרים...הם נוהגים להשחיז את שיניהם, לקעקע את גופם, ולמשוח גופם בשמן. כל המטיילים לאפריקה מסכימים שבני הלונדה הם אנשים מתונים ולא תוקפניים, הידועים ביבשת בכבוד שהם מפגינים לנשותיהם". כשהערך הזה הופיע במהדורת 1905 של האנציקלופדיה הבינלאומית החדשה, בני הלונדה נטבחו במשטר העבדות של לאופולד וסבלו מהרעבה, התעללות ופגיעות גוף קשות. המצב הקשה ביותר שרר בתעשיית הגומי הטבעי, שהיתה לענף היצוא הגדול של ממלכת לאופולד: עבדים קונגולזים שלא עמדו במכסה השבועית ידעו כי הם עומדים בפני עונש קבוע - כריתת יד ימין. המובחרים שבכרותים הובאו לערי בלגיה, שם הוצגו לראווה בכלובים של קופים בגני חיות. בשלטים שהוצבו לידם נכתב כי חל איסור להאכיל אותם בבוטנים. ספק כמה מהמשפחות הבלגיות שחלפו על פני אותם כלובים בטיולי פארקים פסטורליים של סופי השבוע, ידעו כי בזכות חריצותם של כרותי היד ובני עמם שנטבחו באפריקה זכה לאופולד לכינוי "המלך הבונה", לאחר שבזז את אוצרותיה של קונגו כדי לחדש את פניהן של בריסל, אוסטנד ואנטוורפן.

דיווחים על משטר הזוועות של לאופולד החלו לזרום לאירופה בתחילת המאה ה-20, מה שהוביל ללחץ בינלאומי לסיים את שלטונו. הלחץ גבר בעיקר הודות לכתבים נוקבים שפירסמו מארק טוויין וארתור קונן דויל, שניים מהסופרים המשפיעים בעולם דאז, נגד שלטונו האכזרי של מלך בלגיה. ב-1908 נכנע לאופולד ללחצים ומסר את הממלכה הפרטית שלו לידיה של ממשלת בלגיה. ב-23 שנות שלטונו נרצחו בקונגו יותר מ-10 מיליון מקומיים, לפי הערכות היסטוריונים - כמחצית האוכולוסיה. מכוח ההרגל ויעילות השיטה, מעשי הרצח והעינויים נמשכו עוד 12 שנה על ידי בעלי מטעים ומכרות.

חצי מאה אחרי שהועברה מידיו של לאופולד לידי הממשלה הבלגית, קונגו זכתה בעצמאות ב-1960. רבים נוטים לבלבל בין קונגו הבלגית, הגדולה בשטחה, לבין שכנתה הקטנה ממערב, הרפובליקה של קונגו, שהיתה קולוניה צרפתית וזכתה גם היא בעצמאות ב-1960. כמו בשאר מדינות אפריקה הצעירות, הכאוס השלטוני בקונגו הבלגית החל מיומה הראשון. ב-1965, לאחר חמש שנים של מאבקי כוח, מהומות דמים והתערבות בלגית בלתי פוסקת, הנהיג הקולונל ג'וזף מובוטו הפיכה צבאית בסיוע בלגי ובתמיכת סוכנות הסי.אי.איי האמריקאית, שרצתה שהשליט החדש ייטה לצדה של ארה"ב במלחמה הקרה. שלטונו של מובוטו נהפך במהרה למשטר עריצות הרסני שנראה כאילו ספג השראה מימיו של לאופולד.

אחרי ביסוס שלטונו נקט מובוטו קו לאומני־אפריקאי וב-1971 שינה את שם המדינה לזאיר, על שם הנהר הגדול במדינה. גם את שמו שינה - למובוטו ססה סקו, או בקונגולזית: "הלוחם רב העוצמה אשר הודות לחוסנו ולרצונו הבלתי מתפשר לנצח צועד מניצחון לניצחון ומותיר אש בנתיבו".

מדיניות הפנים של מובוטו כללה הוצאות להורג ועינויים מנקרי עיניים ואיברים אחרים של מתנגדיו, תשלומי שוחד גדולים להבטחת התמיכה בו בשורות הצבא והשלטון, ופולחן אישיות גרוטסקי, שבמסגרתו נפתחה כל מהדורת חדשות כשדמותו של העריץ יורדת מהשמים דרך עננים.

במדיניות החוץ שמר מובוטו רשמית על נייטרליות וניהל קשרים עם מדינות משני צדי המלחמה הקרה, בהן ישראל, שעמה טיפח קשר רציף ויעיל מראשית ימי שלטונו. מתחילת שנות ה-80 סיפקה ישראל תמיכה ענפה למשטר הזוועות של מובוטו, לצד קשרים שהידקה אז עם שורה של משטרים רודניים, בהם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. במסגרת הסכם צבאי שנחתם עם זאיר ב-1983, ישראל חימשה ואימנה את יחידות העילית של הצבא הקונגולזי, והתעשייה הצבאית מכרה למובוטו אלפי רובים, מקלעים ותחמושת. מובוטו הכריז אז בראיונות לתקשורת כי "זאיר מטילה על ישראל את המשימה לארגן מחדש את כל צבאה", לפי דברים שהביאה שולמית אלוני, אז ח"כית במערך, בדיון שנערך בכנסת במארס 1983 על ההסכם השנוי במחלוקת. "אתם, הישראלים, צריכים להבין כי הרובים ושאר סוגי הסיוע הצבאי שאתם מספקים למובוטו יופעלו נגד אזרחים זאירים יותר משיופנו נגד איום חיצוני...איני מבין איזו תועלת מדינת ישראל סבורה שתוכל להפיק מההזדהות המוחלטת עם אחד ממשטרי הדיכוי המושחתים ביותר ביבשת אפריקה", ציטטה אז אלוני את חבר הקונגרס היהודי האוורד וולטי, מומחה לענייני אפריקה.

אחת העדויות המצמררות לקשר בין ישראל למובוטו היתה צילומי טלוויזיה ממלחמת האזרחים שפרצה בזאיר בסוף שנות ה-80. בתמונות, ששודרו למיליוני ישראלים בערוץ הראשון, נראים חיילים קונגולזים ואנשי מיליציות כשהם חמושים ברובי גליל ועוזי, שנוצלו למעשי טבח באוכלוסיה המקומית. ראשי המדינה דאז, הנשיא חיים הרצוג, שר החוץ יצחק שמיר ושר הביטחון אריאל שרון, אף הגיעו לזאיר באמצע שנות ה-80 כדי לחזות מקרוב מה עולל הנשק הישראלי. מובוטו ביקר כמה פעמים בישראל ונהג לענוד בקביעות את כנפי הצניחה של צה"ל על חולצתו, מאז ערך בארץ קורס צניחה מזורז בביקורו כרמטכ"ל ב-1963.

במדיניותו הכלכלית נקט מובוטו צעדים כמו גירוש משקיעים בינלאומים והלאמה גורפת של נכסי חברות זרות, שהועברו לרוב לבני משפחתו ומקורביו וסייעו לו לצבור הון של מיליארדי דולרים, בזמן שתושביו גוועים ברעב וארצו שוקעת במשבר כלכלי עמוק. אף ששלטונו המושחת הביא לקריסת התשתיות והמוסדות במדינה, המשיכו ארה"ב וקרן המטבע הבינלאומית לתמוך בו, דיפלומטית וכלכלית, בשל התנגדותו לקומוניזם, מיקומה האסטרטגי של קונגו ועושר המחצבים בה, ומתוך הנחה שכל אלטרנטיבה לשלטונו תדרדר את המדינה למלחמת אזרחים עקובה מדם ותיצור כאוס שעלול להתפשט באפריקה ולסכן את אוצרותיה, מהם נהנה המערב. מובוטו אף היה המנהיג הזר הראשון שהוזמן לביקור רשמי בארה"ב עם כניסתו של ג'ורג' בוש האב לבית הלבן בתחילת 1989.

עם התפרקות בריה"מ החלה הדעיכה במעמדו של מובוטו. הסרת האיום הקומוניסטי והשינוי החד במאזן הכוחות העולמי הובילו לנסיגה של התמיכה האמריקאית בו, על רקע לחץ בינלאומי גובר להפסקת מעשי הזוועה בזאיר. כוחות האופוזיציה זיהו את ההזדמנות והגבירו את מחאותיהם נגד משטרו. הלחצים הגוברים מבית ומחוץ החלישו את מובוטו, שאולץ להכריז על רפורמות ליברליות ולהסכים להקמת ממשלת קואליציה שתוביל לבחירות חופשיות וכינון חוקה. בפועל, כמובן, הרודן סירב לוותר על כוחו. לצד הממשלה שהוקמה ב-1992 בהובלת כוחות אופוזיציה, יצר מובוטו ממשלה משלו ומינה ראש ממשלה מטעמו, מה שהקצין את המתח בין תומכיו למתנגדיו לבין השבטים השונים, והוביל לתחילתה של מלחמת אזרחים עקובה מדם.

האסון הגדול ביותר בתולדות אפריקה

20 השנים שהעביר נאווג' בבריסל מאז 1992 העניקו לו את מנעמיה של מדינה מערבית עשירה, אך היו הקשות והטראגיות ביותר בתולדות קונגו. הטריגר למלחמת האזרחים שהשתוללה מ-1994, או בשמה הרשמי "מלחמת קונגו הראשונה", היה דווקא חיצוני: רצח העם ברואנדה השכנה הוביל לנהירה של 1.5 מיליון פליטים למזרח זאיר תוך כמה חודשים, החריף את המשבר הכלכלי במדינה והוביל לתסיסה אתנית־שבטית שסופה מלחמת ביזה משולחת רסן של הכל בכל: המלחמה הזאת כללה את שבטי הטוטסי וההוטו מרואנדה, צבאו של מובוטו, מיליציות של שבטים קונגולזיים מורדים, והתערבות צבאית של הרודנים מאוגנדה ומאנגולה השכנות, שבכישרונו הפך מובוטו לאויבים מרים.

ברית שכרת צבא הטוטסי עם האופוזיציה הקונגולזית ב-1996 הביאה להתקוממות נרחבת נגד מובוטו בשטחי זאיר. לאחר כישלון של מגעים להשכנת שלום ב-1997, הכוחות השתלטו על הבירה קינשאסה ומובוטו נמלט מקונגו לגלות במרוקו. מחלת הסרטן שממנה סבל הכניעה אותו באותה שנה. קונגו יצאה לדרך חדשה עם שלטונו של לורן דזירה קאבילה, שם חדש למדינה ("הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו") והסכם שלום שנחתם ב-1999.

ואולם התנאים הפוליטיים החדשים רק החריפו את מלחמת האזרחים ומספר המתים האמיר כתוצאה מקריסת השירותים הרפואיים במדינה ובשל ניסיונות הכוחות המורדים, בסיוע צבאות רואנדה ואוגנדה, להפיל את שלטונו השברירי של קאבילה. ב-2001 נרצח קאבילה ובנו ג'וזף קבילה, שעמד אז בראש הצבא, תפס את השלטון. אולם השליט האמיתי בקונגו היה התוהו ובוהו: בשנים 1998-2003 נקטלו קרוב ל-5 מיליון איש - האסון הגדול ביותר בתולדות אפריקה וסכסוך הדמים הקטלני שידע העולם מאז מלחמת העולם השנייה. והעולם, כמו עם כל אסון באפריקה, כבר התרגל לעצום עיניים.

כתב מה-BBC שערך ב-2013 מסע ברחבי קונגו, תיאר כך את המתרחש במדינה: "כמעט בלתי אפשרי לנסוע בה. הדרכים הרוסות, שודדים שולטים בלילה ואף דרך אינה מחברת בין הערים הגדולות. המסע שיצאתי אליו, דרך ההיסטוריה של קונגו, שבו טיילתי ברחבי ההווה הקרוע ממלחמות, היה החוויה המטרידה בקריירה שלי. פגשתי קורבנות אונס, קבוצות מורדים, פוליטיקאים מנופחים ותושבים רדופים במדינה שהפסיקה לתפקד - אנשים שנאבקים לשרוד במקום שקולל על ידי עבר שלא ניתן לתארו והיסטוריה שלא תרפה מהם באחיזת המוות שלה. ההווה האפוקליפטי של קונגו הוא תוצר ישיר של ההחלטות והפעולות שננקטו ב-500 השנים האחרונות".

"הבעיה הכי גדולה של קונגו היא חוסר הבנה של מי אנחנו", אומר נאווג'. "להרבה אנשים יש דעות שונות לגבי מי הם הקונגולזים. אנחנו לא צרפתים ולא בלגים. אנחנו עדיין מתייחסים לעצמנו בתור ההיסטוריה הקולוניאלית שלנו. בתקשורת אנשים רואים רק את האלימות והטלטלה הפוליטית, אבל זה משתנה. אולי אני אופטימי מדי, אבל אלה אתגרים שאנחנו גוברים עליהם. אנחנו נכנסים לעידן הדמוקרטי, אבל זה לוקח זמן. קונגו רק בת 55, יש מדינות שיש בהן דמוקרטיה כבר 450 שנה".

ועדיין, איך קרה שקונגו, עם כל עושרה הטבעי, היא המדינה הענייה בעולם?

נאווג': "מדינה יכולה להיות עשירה במשאבי טבע וענייה במזומן. כל המינרלים ומשאבי הטבע שלנו מציבים אותנו במלכודת, כי כל העולם רוצה להניח את הידיים עליהם. אבל אנחנו צריכים לקבל את הנתח ההוגן שלנו, כך שצריך להגיע לאיזון בין משיכת משקיעים לכיבוד הריבונות שלנו. אם ננצל את זה כמו שצריך, קונגו תוכל להיות המדינה העשירה ביותר בעולם. יש לנו חלון הזדמנויות אדיר עכשיו בגלל הלך הרוח המתקדם של הדור הצעיר באפריקה. אם נחכה יותר מדי זמן נאבד את זה ואנשים ייהפכו להיות יותר ביקורתיים כלפי קשרים עם המערב. יש שינוי מרחיק לכת בגיאופוליטיקה והכלכלה העולמית, כולל אפריקה. זאת היבשת היחידה שאתה יכול למצוא בה צמיחה של 8% בשנה. אבל משקיעים במערב משקיעים הרבה פעמים בערוצים גרועים באפריקה, מפני שהם לא מכירים את היבשת ואין להם שותף מקומי".

דבריו של נאווג' מקבלים חיזוק מהרשמים של כתב ה-BBC: "איש עסקים ללא קשרים פוליטיים הדוקים בקונגו, עדיף שלא יטריח עצמו. העושר הפוטנציאלי של המדינה הפך את כל מנהיגיה למושחתים".

שני צדדים לשחיתות

מי שהצליח לטוות קשרים פוליטיים שהפכו אותו לאחד מאנשי העסקים המצליחים בקונגו הוא היהלומן הישראלי דן גרטלר, שהונו מוערך לפי "פורבס" ב-1.6 מיליארד דולר. גרטלר החרדי, נצר למשפחת יהלומנים ישראלית, נשוי ואב לעשרה מבני ברק, פרץ בעסקים בקונגו בתחילת שנות ה-2000 בזכות קשרים שטווה עם הנשיא דאז קאבילה, שהעניק לו זיכיון בלעדי ליצוא יהלומים. בתמורה גרטלר סיפק לקאבילה ייעוץ ביטחוני באמצעות גנרלים ישראלים בדימוס, בהם מאיר דגן. בעשור האחרון העמיק גרטלר את קשריו עם קאבילה וכך הצליח להרחיב משמעותית את עסקיו, באמצעות חברת גלנקור אינטרנשיונל שבבעלותו, המפעילה מכרות ענק של הפקת יהלומים, נחושת וקובלט, לצד עסקים ענפים נוספים. לפי בלומברג, חברת פלורט פרופרטיז של גרטלר מחזיקה בנתחים במגוון מכרות בקונגו, באמצעות כ-60 חברות אחזקה במקלטי מס כמו איי הבתולה הבריטיים.

ארגונים וגורמים שונים בקונגו האשימו את גרטלר בגניבת אוצרות הטבע של המדינה באמצעות קשריו עם הנשיא קאבילה. דו"ח של ארגון APP (ועדת הקדמה של אפריקה) מ-2013, בראשות מזכ"ל האו"ם לשעבר קופי אנאן, קבע כי חוזים מוזלים שקיבל גרטלר גרמו לממשלת קונגו הפסד הכנסות של 725 מיליון דולר. בעקבות הדו"ח ושורה של עסקות מושחתות שביצעה ממשלת קונגו, הקפיאה קרן המטבע הבינלאומית (IMF) את את התמיכה הפיננסית למדינה, המוערכת במיליארדי יורו. בתגובה השיב אז גרטלר ל-TheMarker כי "הקרן שהוקמה על ידי משפחת גרטלר משקיעה כבר שני עשורים בקונגו. ההשקעות החלו ב-1997, בשיאה של מלחמת האזרחים, כשאף משקיע זר לא רצה להשקיע במדינה. מדובר בהשקעות ענק, הגדולות ביותר במדינה לאורך זמן, ובגיוס משקיעים זרים, שמעולם לא השקיעו קודם לכן במדינה".

"כמובן ששמעתי על גרטלר, אם כי מעולם לא פגשתי אותו", אומר נאווג'. "בעיני הוא איש עסקים לגיטימי. אני יודע שזה עניין רגיש, אבל אם הוא עושה רווחים בקונגו כשאף אחד אחר לא היה מוכן להשקיע, אז מגיע לו להרוויח".

מה אתה חושב על הטענות שהוא עשה את הונו על גבם של בני עמך?

"בכל מדינה אנשים עשירים עושים כסף על חשבון האזרחים בגלל חוסר תפקוד ממשלתי ופרצות. אז אנחנו צריכים לוודא שיש לנו חוקים ראויים ואכיפה נכונה וארגונים נכונים. בסופו של דבר, תמיד יש לפחות שני צדדים לשחיתות: המשחית והמושחת. ראיתי את הצמיחה של קונגו בעשר השנים האחרונות, ואת היציבות של המדינה, ושתיהן יימשכו. אני תמיד אומר לאנשים - יציבות היא הדבר החשוב ביותר. אנשים צריכים להבין שחלק מהקונפליקטים בקונגו הובאו אליה מבחוץ. יש גורמים שרוצים לראות את קונגו חלשה ומפוצלת כדי לנצל אותה, אבל הם יורים לעצמם ברגל".

לצד חלומו לראות את ארצו מאמצת את דרך הקדמה והדמוקרטיה המערבית, נאווג' אינו חוסך ביקורת מיחס המערב כלפי אפריקה. "אנחנו רואים מה קורה בבית הדין הבינלאומי בהאג. היחידים שמובאים לדין הם אפריקאים, וזה לא בדיוק עוזר לתדמית של אפריקה. אני לא חושב שזאת הדרך הטובה לעשות דברים. הדרך הטובה ביותר היא היכרות תרבותית ושיתוף בין אנשים מאפריקה ומהעולם המערבי".

גם את נשיא ארה"ב ברק אובמה, שערך באחרונה ביקור היסטורי בקניה, בוחן נאווג' בעיניים ביקורתיות. אובמה, שאביו גדל בקניה ועשרות מבני משפחתו חיים בה, לא היסס להתעמת בביקורו עם מארחיו בנוגע לאפליה השוררת באפריקה נגד הומוסקסואלים ולסביות, ואף השווה אותה לאפליה הגזעית נגד השחורים בארה"ב. "אני חושב שזה קיצור דרך להשוות סוגיות של אפליה גזעית עם נטייה מינית, שהיא סוגיה משותפת לכל הגזעים", אומר נאווג'. "אני מניח שהשוואה כזאת היא הצורה הקלה ביותר לאחד בין כל הגזעים סביב סוגיה אחת, למטרות פוליטיות. אני תמיד אהיה מאוד חשדן כלפי המטרות האמיתיות של פוליטיקאים שמדגישים נושאים בוערים".

נאווג' מנסה להמחיש את הפטרונות שבה לדעתו נוהג הנשיא השחור, כאילו אמר אובמה: "ראו אחי המקומיים, יש לי שורשים קנייתיים אבל אני עדיין שומר על המנטליות האמריקאית שלי, אפילו כשסביר שרובכם לא חולקים את דעותי בנוגע לזכויות גאים. אני אהיה עקבי בהצהרותי ואראה לכם מהי עוצמת ההשפעה שלי בסוגיה כה קריטית בעולם". אובמה, לשיטתו של נאווג', לא מבין דבר אחד פשוט: "זכויות הקהילה הגאה יעלו לדיון כשאפריקה תהיה מפותחת, אך לעת עתה על אפריקה להתגבר על אתגרים קריטיים וחיוניים רבים, בניגוד למדינות המפותחות לכאורה. בינתיים, תבוא לקינשאסה ואראה לך איך הצעירים, כמו בתל אביב, גם אצלנו, פשוט רוצים לחיות חיים טובים וליהנות".

# data[].attributes.attachment_link.title
הטרגדיה האדירה של המדינה הענייה והעשירה ביותר בעולם

# data[].attributes.attachment_link.description
סרז' טשיטמבו נאווג' נמלט מקונגו כשהיה בן 12. מי שיחזור אליה כעבור שנים כעורך דין ממולח עם קשרים הדוקים לשלטון שמנסה להשתקם מהריסותיו, היה נער צעיר ומפוחד כשהוא ושלושת אחיו היגרו לבלגיה מחשש לביטחונם, בעוד הוריהם נשארים באפריקה. היה זה ב-1992, כשקונגו עוד נקראה זאיר ואזרחיה נאנקו תחת משטר האימים הרצחני של הרודן מובוטו ססה סקו.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לינדה מואיסה דה רוסה איבדה בתוך חודשיים את שני בניה. "בני הצעיר היה כורה יהלומים, שמו היה פריירה אדוארדו אנטוניו", היא מספרת בפנים חתומות. ב־5 בדצמבר 2009, הוא נהרג ביחד עם 44 כורים נוספים, כשהכוחות החמושים של אנגולה (FAA) הרסו את היתדות שתמכו במכרה שבו עבדו וקברו אותם בעודם בחיים. כעבור חודשיים נרצח גם בנה הבכור של דה רוסה, קיטו. הוא עבד במכרה פתוח באזור פונה שבצפון־מזרח אנגולה, כאשר הגיעו אנשי חברת האבטחה הפרטית טלסרוויס ודרשו מהכורים שוחד. לקיטו לא היה מספיק כסף, והוא שילם על כך בחייו. "קודם הכו אותו במצ'טה במצחו, אחר כך שיספו את צווארו והוא מת", היא אומרת.

סיפורה של דה רוסה, תושבת הכפר קפונפו, הוא רק אחד ממאות סיפורים מצמררים המעידים על שפיכות הדמים והשחיתות שבה נגועה תעשיית כריית היהלומים של אנגולה. חיילי הכוחות החמושים מעורבים בתקריות אלימות בלונדאס, אזור כריית היהלומים הגדול במדינה הנמצא בצפון מזרחה. הם מגנים על חברות הכרייה, שבהן יש לקציני צבא בכירים אחזקות, והאלימות נגד הכורים היא אחת הדרכים לבסס את שליטתן באזור. בתוך כך, חברת האבטחה הפרטית טלסרוויס, שגם בה יש לקציני צבא בכירים אחזקות, מעורבת אף היא באלימות.

"אני מסתובב באזור כבר 20 שנה, ואני יכול לומר שהאווירה שם מדכאת. זה כמו מחנה ריכוז", מספר למגזין TheMarker רפאל מרקז דה מוראיס, עיתונאי ופעיל זכויות אדם אנגולזי. "זכויותיהם של אנשים נרמסות בשם חיפוש היהלומים. שוחחתי עם אנשים שנתפסו ועונו אחרי שדגו דגים או לקחו מים מהנהר, רק משום שמאבטחים שעבדו בשם חברות הכרייה טענו שהנהרות הללו שייכים למרבצי היהלומים".

דה מוראיס צילם את עדותה של דה רוסה והעלה אותה לאתר שלו, Maka Angola, וגם ליוטיוב, שם הוא זכה לכ־360 צפיות בלבד. עדות זו, ועשרות סיפורים קשים אחרים, מופיעים גם בספרו Blood Diamonds: Corruption and Torture in Angola ("יהלומי דמים: שחיתות ועינויים באנגולה"). כמו כן מפורטים בו מעשי זוועה שביצעו חברות האבטחה הפרטיות. אלה, נטען בספר, רצחו במרוצת השנים יותר מ־100 בני אדם ועינו יותר מ־500. תשעה קציני צבא המוזכרים בספר הגישו בשנה שעברה תביעה נגד דה מוראיס בניסיון למנוע את הוצאת הספר בפורטוגל, אך בית המשפט פסק לטובתו. עם זאת, הקצינים הגישו באחרונה תביעה אזרחית נגדו בדרישה לפיצויים בסך 051 אלף יורו.

רוב התחקירים שפרסם דה מוראיס מתמקדים בנעשה באגן קואנגו שבצפון־מזרח המדינה, האזור העשיר ביותר ביהלומים הטמונים באדמות סחף. דה מוראיס מנסה לשמש פה לכורים ולבני משפחותיהם, שאיש אינו מוכן לתת דין וחשבון על הקורה להם. בספרו הוא מתאר מקרים חוזרים ונשנים שבהם התעללו אנשי טלסרוויס בכורים לא חוקיים, שרבים מהם נכנסים למדינה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בפברואר 2010, למשל, הוצאו להורג 22 כורים כאלה בירי, ללא משפט. במארס 2011, מאבטח של טלסרוויס השתמש במצ'טה מחוממת כדי לענות כורה בצריבות על גבו, כך על פי העדויות המפורטות בספר.

ב־2006 הגיש דה מוראיס עצמו תלונה למשטרה בקואנגו, לאחר שניסה לסייע לג'ק קוילולה, כורה ממוצא קונגולזי, שנפצע. לדבריו, אנשי טלסרוויס שיסו בקוילולה כלבים, הפשיטו אותו, היכו אותו באת חפירה ואילצו אותו לסחוב מים ולבצע מטלות אחרות. כשדה מוראיס מצא אותו, כבר חדר זיהום לפצעיו. הוא לקח אותו לבית החולים, אך שם הוא מת. "טלסרוויס מפרה את החוק, משום שאנשיה לא מסגירים כורים לא חוקיים למשטרה, אלא מענים אותם, מאלצים אותם לעבוד בעבודות כפייה, ובחלק מהמקרים אף רוצחים אותם", כותב דה מוראיס בספרו. "החוקה של אנגולה אוסרת על הטלת עונש מוות. ואולם עובדי טלסרוויס גוזרים בקלות עונשי מוות על כורים ומבצעים אותם בירייה או בשיסוף גרונותיהם במצ'טה".

יהלומי מלחמה
שורשיה של סוגיית יהלומי הדמים באנגולה נעוצים במלחמת האזרחים שבה היתה המדינה שרויה במשך 27 שנים, עד ל־2002. במלחמה, שהחלה עם סיום שלטונה בן 400 השנה של פורטוגל באנגולה, היו מעורבים שלושה כוחות: הממשלה, בהנהגת מפלגת השלטון הסוציאליסטית MPLA (התנועה העממית לשחרור אנגולה) והנשיא דוש סנטוש; יריבתה, תנועת UNITA (האיחוד הלאומי למען עצמאותה המוחלטת של אנגולה) שבראשה עמד ד"ר ג'ונאס סווימבי; ותנועת FNLA (חזית השחרור הלאומית של אנגולה) הקטנה יותר. חיילי UNITA, שזכו לתמיכתה של ארצות הברית, נלחמו ב־MPLA שקיבלה גיבוי מברית המועצות, ושלטו ברוב טריטוריית היהלומים של המדינה. כדי לממן את מאמצי הלחימה שלהם, הם גייסו כורים מהכפרים באזור וכן מקונגו השכנה, ובשנות ה־90 מכרו יהלומים בשווי 3.72 מיליארד דולר.

האו"ם הכיר בתפקיד שמילאו היהלומים במימון כוחות המורדים וב־1998 אישר שורת החלטות האוסרות על רכישת יהלומי דמים מאנגולה (ראו מסגרת). זה לא הפריע ל־UNITA להמשיך למכור ולסחור ביהלומים. אחת התוצאות של המלחמה היתה שתאגיד היהלומים הענק דה בירס עזב את השוק באנגולה - אך לא בשל מודעות הומניטרית שפקדה את מנהליו. במהלך המלחמה דווקא רכש דה בירס יהלומי גלם מכל מקום, גם ממורדי UNITA, ואולם תמיכתו העקיפה של התאגיד במורדים הכעיסה את ממשלת אנגולה, והיא זו שהוציאה את דה בירס מהמדינה.

עם סיום המלחמה זינק ייצור היהלומים, וחברות כרייה מערביות גדולות - ביניהן אודברכט מברזיל, אלרוסה שבבעלות ממשלת רוסיה, וקבוצת לבייב שבשליטת לב לבייב - השיקו מחדש את פעילותן באזור בשיתוף פעולה עם החברה הממשלתית אנדיאמה. במקביל המשיך לפעול גם מגזר הכרייה הלא רשמי, שתפוקתו הגיעה ליותר מרבע מיצוא היהלומים של אנגולה, כך לפי נתונים שפרסמה סוכנות Partnership Africa Canada הקנדית.

מאז סיום המלחמה - שגבתה את חייהם של חצי מיליון בני אדם ושבה איבדו את בתיהם יותר מ־4 מיליון אנגולזים, כשליש מאוכלוסיית המדינה - צמחה כלכלת אנגולה במהירות. בעשור האחרון היא היתה בין הכלכלות בעלות הצמיחה המהירה בעולם, 17% בשנה בממוצע ב־2004־2008, והיא יצרנית הנפט השנייה בגודלה באפריקה שמדרום לסהרה, אחרי ניגריה. בשנים האחרונות מושכת אליה אנגולה השקעות זרות בקצב של יותר מ־10 מיליארד דולר בשנה. הכנסות עצומות מנפט - אנגולה היא ספקית הנפט הגדולה ביותר לסין, וארצות הברית היא היבואנית השנייה בגודלה מאנגולה - התניעו גל בנייה של בתים, בתי חולים, בתי ספר, כבישים וגשרים. גם איכות החיים באנגולה השתפרה ותוחלת החיים עלתה מ־45 ל־51 ב־2011, אך תושבי אנגולה אינם נהנים עדיין מהצמיחה המהירה. התמ"ג לנפש במדינה הוא כ־300 דולר בחודש, ו־87% מהתושבים העירוניים חיים בעיירות של צריפים רעועים, לעתים ללא גישה למים נקיים, על פי נתוני יוניצ"ף. כ־40% מהתושבים סובלים מעוני, אחד מכל שלושה מבוגרים אינו יודע קרוא וכתוב, והתחלואה במדינה גבוהה - 5% חולים במלריה ו־2% באיידס.

הפרטה במובן ביזה
מי שנהנה מפירות הצמיחה הוא נשיא אנגולה, ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש. באוגוסט האחרון היתה לו סיבה כפולה למסיבה: ימים לאחר יום הולדתו ה־70 זכתה שוב מפלגת MPLA שבראשותו בבחירות. דוש סנטוש הוא השליט השני הכי ותיק באפריקה, והודות לשינויים בחוקה, הוא צפוי להישאר בכסאו לפחות עד 2022. עם זאת, ובניגוד לראוותנותם של רבים משליטי אפריקה האחרים, לא הרבה ידוע עליו. "זה מטעה הרבה אנשים", אמר דה מוראיס בראיון ל"גרדיאן" לקראת הבחירות בשנה שעברה. "כמה ראיונות עם דוש סנטוש אפשר למצוא? כמעט כלום. מעולם לא ראיתי תמונה שלו יושב ליד השולחן ועובד. כולנו יודעים איך נראה הבית הלבן בארצות הברית, אבל לאיש אין מושג איך נראה המשרד של הנשיא שלנו".

גם גודלו של ההון שצבר דוש סנטוש אינו ידוע, אך ניתן לדלות מעט מידע אודותיו ממה שידוע על בתו הבכורה, איזבל, שהיא אשת עסקים מצליחה והוגדרה על ידי המגזין "פורבס" כמיליארדרית. איזבל היא בעלת המניות הגדולה בתאגיד המדיה הפורטוגלי ZON, ומחזיקה ב־28.8% מהמניות, ששוויין 385 מיליון דולר. בבעלותה גם 19.5% ממניות הבנק הפורטוגלי BPI, בשווי 465 מיליון דולר, ו־25% ממניות הבנק האנגולי BIC, בשווי של 160 מיליון דולר. בנוסף, נטען כי היא מחזיקה גם ב־25% ממניות חברת הטלקום האנגולית יוניטל. העיתון "ג'ורנל דה אנגולה", הנמצא בבעלות ממשלתית, העניק לה ב־2012 את התואר יזמת השנה, אבל ברור כי את הונה הרב היא צברה בזכות אביה.

פעילי זכויות אדם כמו דה מוראיס מאשימים את הנשיא דוש סנטוש ואת קציני הצבא בשחיתות, וטוענים כי הם גוזלים את עושר הנפט והיהלומים של המדינה מהאזרחים. "תעשיית היהלומים באנגולה היא בעצם מיזם משותף של בכירי המשטר, במיוחד משפחת הנשיא וקציני הצבא הבכירים, עם חברת הכרייה הממשלתית אנדיאמה וחברות זרות", אומר דה מוראיס בראיון שהעניק לאתר Carnegie Council ב־2010. "במהלך השנים התפתחה מגמה שבה בכירי הממשלה מעבירים את רוב נכסי המדינה כך שיהיו רשומים על שמותיהם, באמצעות מה שהם מכנים 'הפרטה'. זה לא חוקי על פי החוק באנגולה ועל פי אמנות בינלאומיות בנושא השחיתות שאנגולה חתומה עליהן. כשבכיר בממשלה לוקח לעצמו 20% מהבעלות על מאגר נפט, המשאב הגדול ביותר שיש למדינה הזו, וכש־95% מהכנסותיה מגיעות מיצוא, זה חמור מאוד. בעצם המדינה הזו נבזזת".

לקבלת גיליון היכרות חינם, חייגו: 1-700-700-250

שחיתות היא אחת הבעיות הגדולות של אנגולה. דה מוראיס, שכתב תזה בעת לימודיו באוקספורד תחת הכותרת "השקיפות של הביזה" (The Transparency of Looting), טוען כי החברה כולה נגועה בה. "זה בעייתי מאוד לחיות בחברה שבה כולם נאלצים להיות מושחתים", הוא מודה. "קשה מאוד לאנשים לשפוט בין טוב לרע". המגזרים המושחתים ביותר, לדבריו, הם מגזרי הנפט, היהלומים והבנייה.

דה מוראיס שילם מחיר לא קטן על מלחמתו בשחיתות כבר בעת שהיה עיתונאי מתחיל. הוא נולד בפרובינציית מלנג'ה שבצפון אנגולה, כארבע שנים לפני פרוץ מלחמת האזרחים, ולדבריו נחשף כבר בצעירותו לממדי השחיתות במדינה: "מעולם לא שמעתי על עורך דין, לא היה לי מושג מה הן זכויות אדם או מה זה מאבק בשחיתות, והבנתי שהדרך היחידה לטפל בנושאים האלה היא להיות עיתונאי", סיפר בשנה שעברה בראיון לאתר Think Africa Press.

כשהיה בן 21, כעיתונאי מתחיל ב"ג'ורנל דה אנגולה" - "היומון היחיד במדינה עד היום", הוא מציין - נוכח לדעת עד כמה השחיתות בארצו ממוסדת. "זו היתה הפעם הראשונה שבה ביקרתי באזורי היהלומים, וראיתי במו עיני הפרות זכויות אדם", הוא מספר. דבקותו בנושאי שחיתות וזכויות אדם הצליחה להרגיז שוב ושוב את עורכי העיתון, עד שלבסוף פוטר. בשנים הבאות עבד כפרילנסר ואף חי כשנה בלונדון, אך לא זנח את מאבקו בשחיתות ולמען חופש הביטוי, ושב לאנגולה.

ב־1999 הסתבך לראשונה עם השלטונות וזומן לחקירה, בעקבות מאמר חריף שכתב בגנות המלחמה. במאמריו הבאים האשים את ממשלת אנגולה בכך שהיא משתמשת במלחמה האינסופית כדי להסיח את דעתו של הציבור מהשחיתות של מפלגת השלטון. התקפותיו הגיעו לשיא במניפסט שפרסם תחת הכותרת "הליפסטיק של הדיקטטורה", שהביא לראשונה למעצרו. במארס 2000, לאחר שישב במעצר 40 יום והורעב, ובתום משפט שבמהלכו נשללו ממנו ביקורים של עורך דינו, נמצא דה מוראיס אשם בהוצאת דיבה, נקנס ב־17 אלף דולר ונגזרה עליו חצי שנת מאסר בפועל. רק לחץ בינלאומי של ארגוני זכויות אדם הביא לבסוף לביטול העונש.

את Maka Angola, האתר שדרכו הוא מנסה לעורר מודעות ציבורית לשחיתות והפרות זכויות האדם במדינה, הקים ב־2008. בשנה שעברה קיבל האתר מענק של 64 אלף דולר מהקרן הלאומית לדמוקרטיה הפועלת בארצות הברית. דה מוראיס עצמו זכה במרוצת השנים בפרסים שונים מארגוני זכויות אדם ומארגונים הפועלים למען חופש העיתונות, אך הוא אומר שפרסים אינם מעניינים אותו.

נוסף על הספרים והמאמרים שפרסם, הוא מנסה לפנות ישירות אל הממסד ולדרוש ממנו לקחת אחריות לפשעים החמורים שהתרחשו מתחת לאפו. בינואר השנה כתב מכתב לדוש סנטוש, המשמש גם נשיא בית המשפט העליון באנגולה, שבו הפציר בנשיא לחקור מקרים של הפרות זכויות אדם באזורי כריית היהלומים, במיוחד לנוכח התעלמותו של משרד התובע הכללי ממקרי רצח ועינויים שהתרחשו בלונדאס. "כשמשרד התובע הכללי, שמופקד על הגנת שלטון החוק, מתנהג בכזו אדישות, ומשתמש בדיווחים כוזבים כדי לתקוף אזרחים בתקשורת הממשלתית, אפשר רק לדמיין את מידת האבסורד וחוסר האחריות של האנשים שמנהלים מוסד כזה. זה פשוט מגוחך", כתב.

מלחמת האזרחים באנגולה הסתיימה לפני יותר מעשור, ואולם הפרות זכויות אדם הקשורות לתעשיית היהלומים נמשכות, והיחס לעיתונאים סוררים המדווחים עליהן עדיין קשה. במארס 2011 הורשע כתב Voice of America, ארמנדו צ'יקוקה בהוצאת דיבה ונדון לשנת מאסר, בעקבות שני מאמרים שבהם האשים את נשיא בית המשפט של מחוז נמיבה בהטרדה מינית ובשחיתות.

"יש כיום יותר אנגולזים שמעזים להשמיע ביקורת על הממשלה, בעיקר דרך הרשתות החברתיות", מודה דה מוראיס. "זה לא אומר שחופש הביטוי השתפר, משום שהממשלה ביצעה השתלטות עוינת על התקשורת העצמאית הקטנה שהיתה קיימת במדינה. מעבר לכך, מי שעובדים במגזר הציבורי או בחברות שתלויות בחוזים ממשלתיים חייבים להיזהר כשהם מדברים בפומבי". למרות הכל, הוא אופטימי לגבי עתידה של אנגולה: "אני מאמין שהמצב של אנגולה ישתפר. בעוד 20 שנה היא תהיה בדרכה להיהפך לאומה נהדרת, שיהיו בה מנהיגים צנועים, אנשי חזון ובעלי יכולת לשרת את אנשיה כדי להציב אותם על מסלול הפיתוח האנושי. מחובתי לוודא שכך יהיה".

# data[].attributes.attachment_link.title
דם, שחיתות ויהלומים

# data[].attributes.attachment_link.description
במכרות היהלומים של אנגולה נרמסות זכויות אדם בסיסיות בשם החיפוש אחר המחצב היקר. העיתונאי והאקטיביסט האנגולזי, רפאל מרקז דה מוראיס, החושף מקרים מחרידים כאלה כבר יותר מ־20 שנה, סובל בשל כך מהתנכלויות הממשלה, אך למרות הכל מאמין שניתן עדיין לחולל שינוי בארצו מוכת השחיתות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בשבוע שעבר סיכמה אפל את הרבעון הרביעי של 2011 עם נתוני שיא: תוך שלושה חודשים היא מכרה עשרות מיליוני מכשירי אייפוד, אייפון ואייפד ברחבי העולם. הרבעון שהיה אמור להיות העצוב והקשה ביותר עבור החברה, עם מותו של המייסד האגדי סטיב ג'ובס, נהפך לאחד המדהימים שידעה אפל אי פעם - והציב אותה מעל כלכלותיהן של מדינות משגשגות כמו סינגפור ונורווגיה.

מתוך מיליארדי המלים שנכתבות מדי יום על אפל, על המכשירים שלה, על תהליכי הייצור מעוררי המחלוקת שלה, על היצירתיות והחדשנות שהביא ג'ובס לעולם הטכנולוגי ועל אלה שעתידה החברה לחשוף, ניסינו ללקט כמה נתונים שיכו אתכם בתדהמה.

שווי השוק של אפל כיום הוא 417 מיליארד דולר (1.55 טריליון שקל), נתון שמציב אותה במקום גבוה מכלכלת סינגפור (עם תמ"ג של 318 מיליארד דולר) ודנמרק (תמ"ג של 340 מיליארד דולר) ושווה לתמ"ג של ישראל, סוריה, ירדן ולבנון גם יחד (400 מיליארד דולר).

על פי ההערכות, עד היום נמכרו יותר מ-200 מיליון מכשירי אייפון (מהאייפון הראשון ועד האחרון מדגם S4). ברבעון האחרון מכרה אפל 37 מיליון אייפונים - 377 אלף מתוכם ביום אחד.

אם מניחים 37 מיליון אייפונים זה על גבי זה, אפשר ליצור מגדל בגובה של 259 ק"מ (שראשו מגיע ליונוספירה).

קצב המכירות של האייפונים גבוה יותר מקצב הילודה בעולם - יותר אייפונים נמכרים מאשר ילדים נולדים: 370 אלף בשלושה חודשים.

באוקטובר 2011, בסוף השבוע הראשון למכירת אייפון S4, מכרה אפל 4 מיליון מכשירי סלולר כאלה.

שווי השוק של אפל גדול פי חמישה מהעלות של מלחמת האזרחים האמריקאית, שנמשכה ארבע שנים ועלותה מוערכת ב-80 מיליארד דולר.

אפל שווה פי שניים מתקציב תוכנית החלל האמריקאית שהביאה אדם לירח בחללית אפולו (כ-170 מיליארד דולר).

אפל שווה יותר מערך הזהב ששוכב בסניף הבנק המרכזי בניו יורק (כ-385 מיליארד דולר).

אפל שווה יותר מכל הכסף שמגלגלת תעשיית הסמים בעולם (330 מיליארד דולר).

אפל שווה פי שניים מכל הנכסים המנוהלים בחיסכון לטווח ארוך של האזרחים בישראל: קרנות פנסיה (חדשות וותיקות), קופות גמל, קרנות השתלמות וביטוחי מנהלים (כ-800 מיליארד שקל).

הרווח של אפל ברבעון האחרון היה גבוה ב-3 מיליארד דולר מההכנסות (ברוטו) של תעשיית הסרטים בהוליווד בשנה האחרונה.

לצד הנתונים המדהימים האלה נתונה אפל לביקורת קשה, שנובעת מהמחיר הכבד שנדרש מהחברה כדי להגיע להישגים - מחיר שמשלמים בדרך כלל פועלי הייצור במפעלי החברה בסין.

בכתבה שהתפרסמה באחרונה ב"ניו יורק טיימס" מתוארים נוהלי העבודה במפעלי אפל במדינה: "זמן קצר לפני השקת האייפון החליטה אפל על עיצוב מחדש של מסכי המכשיר, שחייב שינויים בקו הייצור. כשהגיע המשלוח הראשון של מסכים למפעל ההרכבה בסין ב-24:00, הצליח מנהל העבודה המקומי לגייס עוד באותו הלילה כ-8,000 עובדים שישנו במעונות המפעל. כל עובד קיבל ביסקוויט וכוס תה, וכעבור חצי שעה נכנס למשמרת בת 12 שעות של התאמת מסכי זכוכית לתוך מסגרות. בפרק זמן של 96 שעות בלבד נכנס המפעל לקצב ייצור של יותר מ-10,000 מכשירים ביום".

אחת החברות השנויות ביותר במחלוקת בתעשיית ייצור הרכיבים למכשירי אלקטרוניקה היא פוקסקון הסינית, שמייצרת 40% מהרכיבים של מוצרי האלקטרוניקה בעולם - שמורכבים במוצריהן של אפל, נינטנדו, נוקיה, סמסונג, HP, דל ועוד. בעקבות משטר העבודה הנוקשה שמפעילה החברה, הוצמד לייצור הרכיבים האלה התואר "תעשיית המוות".

פוקסקון מעסיקה 400 אלף עובדים בסין, ב-13 מפעלים שונים לייצור רכיבי האייפון. רוב המועסקים עובדים שישה ימים בשבוע, עד 12 שעות ביממה, תמורת שכר יומי של 22 דולר.

230 אלף עובדים גרים ב"פוקסקון סיטי", בחבל שנזן שבסין.

החברה מעסיקה כ-300 מאבטחים שתפקידם לכוון את תנועת הולכי הרגל כדי שהעובדים לא יימחצו למוות בתנועת ההמון הרגלית בדלתות.

המטבח המרכזי של המפעל מבשל מדי יום 3 טונות של חזיר ו-13 טונה אורז.

טרי גו, העומד בראש יצרנית רכיבי האייפון והאייפד, חושב שיותר ממיליון העובדים שלו הם חיות: "יש לנו יותר ממיליון עובדים בכל העולם, ובני אדם הם בעצם גם חיות, כך שניהול של מיליון חיות עושה לי כאב ראש".

ב-2010 השליכו את עצמם 18 עובדים מגג בניין של החברה ו-14 מהם נהרגו.

לפני כשבועיים איימו כ-150 מעובדי החברה להתאבד בקפיצה מגג הבניין שבו הם עובדים במחאה על תנאי העבודה שלהם. העובדים שוכנעו לבסוף לרדת מגג הבניין בן שלוש הקומות לאחר ששהו שם יומיים.

החברה מעסיקה 70 פסיכיאטרים כדי למנוע מעובדי פסי הייצור להתאבד.

עובד פוקסקון שמת מתשישות ב-2010 עבד 34 שעות ברציפות.

סוללה של אייפון מחזיקה מעמד 35 שעות ללא טעינה.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
אפל שווה מאות מיליארדי דולרים אך בסין עובדי היצור מתאבדים

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ירון כהן צמח

# data[].attributes.attachment_link.title
אפל שווה מאות מיליארדי דולרים אך בסין עובדי היצור מתאבדים

# data[].attributes.attachment_link.description
בשבוע שעבר סיכמה אפל את הרבעון הרביעי של 2011 עם נתוני שיא: תוך שלושה חודשים היא מכרה עשרות מיליוני מכשירי אייפוד, אייפון ואייפד ברחבי העולם. הרבעון שהיה אמור להיות העצוב והקשה ביותר עבור החברה, עם מותו של המייסד האגדי סטיב ג'ובס, נהפך לאחד המדהימים שידעה אפל אי פעם - והציב אותה מעל כלכלותיהן של מדינות משגשגות כמו סינגפור ונורווגיה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הודו

דלהי, הודו. בסמוך לבית החולים שבמרכז העיר, מעל כביש רחב - במונחים הודיים - מתנוסס עמוד גבוה שעליו שעון אלקטרוני. הנסיעה אינה מהירה אבל התמרון בין הריקשות, האופנועים, המכוניות והפרות אינו פשוט. למרות הכאוס, התנועה מתקדמת, ומאפשרת להבחין במספר הארוך שמציג השעון: 1,193,094,422 - "אוכלוסיית הודו", מתרגם הנהג. "בכל 5 שניות נולד כאן תינוק חדש".

נדרשים כמה ניסויים מחשבתיים כדי לעכל את המספר. איך מאכילים כל כך הרבה פיות? איך מנהלים מערכת בחירות דמוקרטיות עם אוכלוסייה בסדר גודל כזה? שעון הילודה אינו היחיד שמדגיש את היקף האוכלוסייה המתרחב במדינה. בביקור קצר בהודו נשמע מספר הקסם, 1.2 מיליארד תושבים, בכל פינה - לעתים כאיום ולעתים כמפתח להצלחה.

הדרך לאגרה, 250 קילומטרים מדלהי, מסמנת את קו העוני ההודי. בשולי הכביש, בין ערימות זבל ענקיות, חיים אנשים בשכונות פחים מתפוררות. עצירה לחילוץ עצמות בצד הכביש מזמינה בתוך שניות עשרה רוכלים. ביד אחת הם מציעים את מרכולתם ובאחרת מסמנים את נתיב הכסף - אל הפה. הם נראים רעבים.

"יש כאן עוני גדול, לאנשים אין בתים. מי שיש לו מאושר. אבל אין פה רעב", מסביר המדריך דאבראט, שאימץ לו שם מערבי - דייב. "בהודו יש הרבה מקדשים המופעלים על ידי מתנדבים ומאכילים אלפי פיות. ובכלל, ילדים תמיד יכולים לגנוב", הוא מנסה להרגיע את רגשות האשם המערביים.

אחרי כמה ימים העין מתרגלת - לילדים יחפים ומלוכלכים, למחוסרי הבית ולרוכלים. אבל המספרים לא מסתדרים: צמיחה ממוצעת של 6% בעשור האחרון, לצד תחזיות צמיחה מרשימות, שלפיהן ב-2011 תצמח הודו ב-9% וב-2012-2013 תעבור לשיעור צמיחה דו-ספרתי של 10%-11% - ועדיין כל כך הרבה חסרי בית?

"מעמד הביניים מרגיש את הצמיחה: רמת החיים עולה בגלל העלייה במשכורת מ-8,000 רופי בחודש בממוצע בשנים האחרונות, ל-10 אלף רופי בחודש כיום", מסביר נהג המונית. "יש פחות מחוסרי בית כי הממשלה מנסה לטפל בהם. מי שנהג על אופנוע, עבר למכונית, מי שנהג על ריקשה עבר למונית. מרגישים את זה".

מנוע הצמיחה של הכלכלה ההודית הוא המגזר הפרטי, שרוכב על גל השירותים המשגשג ואחראי ל-55% מהתמ"ג. מגזר ה-IT הוא המגזר הבולט ביותר בתעשיית השירותים במדינה והמעסיק הגדול של הון אנושי איכותי בהודו. הצמיחה מגיעה מהמגזר הפרטי ומגיעה לשכבות העליונות ולמעמד הביניים. אבל אל השכבות הנמוכות היא מתקשה להגיע - אל האנשים שרואים ברחובות.

"הממשל מרמה גם בטמפרטורה"

אגרה. ביקור בטאג' מאהל בשעות הצהרים החמות, עדות לטירופו של הקיסר המוגולי שאה ג'האן, שנפרד מרעייתו המתה דרך בניית מונומנט מפואר סביב קברה, נדמית מטלטלת במיוחד תחת השמש הקופחת. "לעתים הטמפרטורה מגיעה ל-47 מעלות, אבל בדיווחים הרשמיים הממשלה תמיד מורידה כמה מעלות, כדי לא לזרוע פאניקה", מעיר אחד המבקרים בנוגע לעומס החום.

חוסר האמון בממשל בולט מאוד בהודו, עד שלעתים נראה שההודים חושבים שהבעיה הגדולה שלהם היא הממשל. במדד השחיתות העולמי מדורגת הודו במקום ה-87 מתוך 178 מדינות, לצדן של אלבניה, ג'מייקה וליבריה. ארה"ב מדורגת במקום ה-22 וישראל במקום ה-30. השחיתות בהודו מרוכזת בעיקר בענפי הרכש הממשלתיים, בתקשורת, בחשמל, בצבא ובביטחון. רק בשלהי 2010 התגלתה במדינה פרשיית שחיתות חמורה הקשורה במתן זיכיונות שלא כדין לחברות סלולר - פרשה הנתונה עד ימים אלה בחקירה משטרתית.

אחד האינדיקטורים המעידים על החשיפה הגדולה של המשק ההודי לשחיתות הוא מעורבותה של הממשלה בכלכלה. נכון למארס 2009, הממשלה המרכזית של הודו עדיין שלטה על 246 תאגידים. יעד ההפרטה הדו-שנתי של המדינה ל-2011-2012 הוא 400 מיליארד רופי. בין היתר כולל היעד הפרטה של 10% מחברת הפחם הלאומית, חברת כריית הפחם הגדולה בעולם.

אלא שהיכולת לקדם רפורמות בהודו מוגבלת בשל מערך הכוחות הפוליטי במדינה. אף שבשנים האחרונות הפכה הודו את תהליכי הרישוי והרגולציה לפשוטים יותר מבעבר, היא עדיין צריכה להתמודד עם הסרת מחסומים רגולטוריים וביורוקרטיה מסואבת. בהודו כ-10 מיליון עובדי מדינה היוצרים שכבה ביורוקרטית מגושמת ומושחתת שמעכבת רפורמות.

בוטל מס המסכנים

ב-8 בפברואר הגיש שר האוצר ההודי, פרנאב מוקרג'י, את התקציב לממשלה. בין הגזירות החדשות הוטל מס גם על שירותי בריאות, שחלקם ניתנים בהודו ללא תשלום. המיסוי החדש, שפוגע בעיקר בשכבות האוכלוסייה החלשות, זכה למטח ביקורות וכונה "מס המסכנים". בתוך כמה ימים משך מוקרג'י את הצעתו, והתקשורת ההודית רשמה ניצחון קטן נוסף.

הדמוקרטיה ההודית מאפשרת לתקשורת, ובעיקר לעיתונות הכתובה, למתוח ביקורת חופשית על המדינה. בניגוד למגמה העולמית, בהודו נמצאת העיתונות הכתובה בצמיחה והיא לוקחת חלק נכבד במלחמה בשחיתות ותומכת בהטבות מתקנות למעמדות החלשים.

האתגר הכלכלי הגדול העומד בפני הודו הוא הטיפול בעוני ובשיעורי התעסוקה הנמוכים. פקיד ממשלתי בכיר ממשרד החוץ ההודי, שאירגן את סיור העיתונאים שבו השתתפנו, סיפר כי שיעור האבטלה בהודו צנוע יחסית ומסתכם ב-7%. סיור של כמה דקות ברחובות דלהי ההומים ובכפרים הסמוכים מבהיר כי הנתון מוטה, או יותר נכון מנותק מהמציאות.

איך זה יכול להיות? סטטיסטיקה יצירתית של ההודים: גם אדם שמועסק שעה אחת ביום וגם עובד המשתכר פחות משכר המינימום - שגם כך נחשב זעום - יחושבו כעובדים מאושרים בתוך מעגל המועסקים.

שיעור העוני בהודו כיום הוא 20%-25%, תלוי את מי שואלים. גם לפי תרחישים חיוביים במדינה יש לפחות 400 מיליון תושבים שמרוויחים פחות מדולר ביום. לשם השוואה, אוכלוסיית ארה"ב כולה מונה 300 מיליון איש. לפני עשור היה שיעור העוני במדינה כ-30%. לפני שני עשורים המספר היה עגום אף יותר - 35% מהאוכלוסייה היתה אז מתחת לקו העוני.

הממשל ההודי מנסה לרקוח תמריצים - כמו הקצאת תקציבים גדולים לטובת בניית תשתיות, חינוך ותעסוקה - כדי שהצמיחה המורגשת בשכבות העליונות תחלחל גם לשכבות התחתונות באוכלוסייה. אחת מתוכניות התעסוקה שאימצה הממשלה מנסה לקדם מציאות שבה לפחות אחד מבני המשפחה יעבוד לכל הפחות 100 ימים בשנה.

כל אלה מכוונים ליעד אחד: בסוף העשור הנוכחי יצטמצמו ממדי העוני בהודו ל-18%-20%. ההודים מסבירים שהדרך לנתון זה עוברת ביצירת 8-9 מיליון מקומות עבודה בשנה. ההודים מבינים, בעיקר בימים אלה עם מהומות הענק במדינות ערב, שהצמיחה הכלכלית ומנועי הצמיחה היפים שמציגה המדינה כיום יכולים להיעלם באחת, אם תיווצר בעם תסיסה לגבי הקיטוב בהכנסות. האומה ההטרוגנית מאופיינת ביציבות חברתית שברירית גם כך.

הודו צעירה, סין זקנה

ההתעוררות הכלכלית בהודו, ובעיקר צמיחתו של מעמד הביניים, הקפיצו את הביקושים למזון, ביגוד ודיור ותורגמו לאינפלציה עיקשת, שהיתה לאחד האתגרים של קובעי המדיניות המוניטרית במדינה. כך למשל, מחירי המזון התייקרו בשנה האחרונה ב-17%, שיעוא האינפלציה הכוללת היה 8.5% וכל זאת בסביבת ריבית לוחצת של 6.5%.

האינפלציה רומזת על המודל המבני של כלכלת הודו, הנשענת על צריכה פרטית ולא על יצוא - כמו זו של סין, למשל. נתח היצוא ההודי - בעיקר של אורז, חיטה ושירותים - מהווה 17% מהתוצר בלבד, בעוד שבסין היצוא מהווה 30% מהתוצר. נתון זה מגלם בחובו משמעויות חיוביות להודו - הוא הופך אותה לחסינה באופן יחסי מפני טלטלות בכלכלה העולמית. זו הסיבה, למשל, לכך שבזמן שכלכלות העולם נאבקו עם המשבר העולמי, הודו הביטה מהצד בפיהוק. עם זאת, היצוא המנומנם והיבוא המתגבר, בעיקר של חומרי גלם כמו נפט ומזון, יוצר גירעון במאזן הסחר - מה שמדגיש את ההבדל בין הודו לסין הקומוניסטית.

ההשוואות בין הודו לסין טבעיות. כבר בתחילת המילניום, כשגולדמן סאקס סימן את כלכלות מדינות BRIC (ברזיל, רוסיה הודו וסין) כאלה שיובילו את הצמיחה הגלובלית, היה זה בלתי נמנע להשוות בין שתי המדינות. בעוד שרוסיה וברזיל נהנות ממאגרים של משאבים טבעיים, מפתח ההצלחה של סין והודו זהה - ההיקף האדיר של האוכלוסייה בהן וכוח האדם הזול שהיא מאפשרת.

למרות היתרון היחסי המשותף, יש הבדלים רבים בין הודו לסין: התמ"ג לנפש בהודו הוא 1,030 דולר בשנה לעומת 6,200 דולר בשנה בסין. אחד היתרונות של סין על הודו הוא הקילומטראז' שצברה מאז השחרור הכלכלי שעברה. הרפורמות הכלכליות בסין, פתיחת המסחר העולמי והדגשת היתרונות התחרותיים הגיעו לסין בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20. לעומת זאת, ההודים פתחו צוהר לכלכלה הגלובלית רק עשור וחצי לאחר מכן - בתחילת שנות ה-90, עת עלתה מפלגת הקונגרס לשלטון. הצמיחה הממוצעת בהודו קפצה מאז מ-4% ל-6.5%.

ועדיין, נראה כי להודו יתרון כביר על סין, שיודגש בשני העשורים הקרובים: הגבלת הילודה בסין יצרה אוכלוסייה מזדקנת, ואילו בהודו שיעור הריבוי הטבעי הגבוה, המסתכם ב-1.7%, יצר אוכלוסייה גדולה וצעירה מאוד. כ-30% מאוכלוסיית הודו הם ילדים עד גיל 14. קרוב לשני-שלישים הם בני 15-64 ואילו הקשישים מהווים רק כ-5% מהאוכלוסייה. במלים אחרות, כמחצית מהאוכלוסייה בהודו היא מתחת לגיל 24 ו-60% ממנה מתחת לגיל 30.

המגמות הדמוגרפיות של הודו מייצרות לה נקודת פתיחה כלכלית מצוינת מאחר שכשמדינות אחרות יתמודדו עם בעיות הזדקנות אוכלוסייתן, היא תיהנה מגידול בכוח העבודה שלה. ניצול היתרון הזה מותנה ביכולת של הודו להכשיר ולחנך את אוכלוסייתה הצעירה באופן שתוכל לשרת את הכלכלה ולא להפוך לנטל.

"באפט יודע מה הוא עושה"

בנגלור. אסון פוקושימה ביפאן, ההתפתחיות בלוב, הביקור של שרה פיילין, הביקור של ביל ומלינדה גייטס, הביקור של וורן באפט, הודו ניצחה את אוסטרליה בקריקט ושני הרוגים בעיר הפלסטינית "גאזה" שלחופי הים התיכון - אלה הן כותרות מהדורת החדשות הבוקעת ממסך הטלוויזיה במסעדה מקומית בבנגלור.

"אפילו באפט משקיע כאן, והוא לא עושה טעויות - אחרת הוא לא היה שווה 50 מיליארד דולר", מציין בפנינו אחד הסועדים. הביקור של באפט בהודו כבש את כותרות העיתונים ובאפט ידע כיצד למנף את ההתעניינות סביבו: "הודו אינה שוק מתפתח, אלא שוק ענק", ציטט אותו העיתון "הינדוסטאן טיימס". "תהיו נדיבים, קרא הגורו מאומהה לעשירי הודו", הכריז ה"אקונומיק טיימס". באפט הגיע להודו כשהוא מלווה ביו"ר ישקר, איתן ורטהיימר. הביקור ציין, בין היתר, עשור לפעילות המפעל של קבוצת ישקר במדינה, הפועל תחת המותג הקוריאני טגו-טק.

בפינה אחרת בעמק הסילקון של ההודים, בנגלור, שפה מוכרת נשמעת בסיור באולמות התצוגה של החברה הממשלתית HAL, המייצרת מטוסים. שני עובדים מהתעשייה האווירית יושבים באחד החדרים מעל דפים עמוסי שירטוטים. "אנחנו עובדים אתם, הם מייצרים לנו דלתות למטוסים", מסביר שמואל האוזר, הנדסאי. עמו נמצא אברהם בן יוסף, מבקר שהגיע לפקח על תהליך הייצור של הדלתות למטוסי הבואינג 737 של התעשייה האווירית.

במסגרת שיתוף הפעולה בין החברות, החברה ההודית מייצרת דלתות למטוסי בואינג 737 של התעשייה האווירית. מטוסים אלה נולדו כמטוסי נוסעים, אך התעשייה האווירית מסבה אותם למטוסי מטען, ולשם כך יש להתאים להם את הדלתות המיוחדות המיוצרות ב-HAL.

"מגלגלים כאן הרבה כסף, אבל מחירי הייצור שאנחנו משלמים להודים הם ברצפה. כשיש לי תלונות, הבוס שלי לא מרשה לשלוח מכתב כועס כדי לא להרוס את הביזנס", מסביר האוזר. "ההודים יודעים שהמחירים שלהם תחרותיים. ב-2012 יש להם אפשרות לפתוח את החוזה. נראה מה יהיה אז", הוא אומר.

את יתרון התמחור התחרותי יכולים ההודים לנצל בשל שכר העבודה הנמוך. כך למשל, בחברת התרופות הגלובלית BIoCORE הסמוכה, מרחק רבע שעה בנסיעה מאולמות התצוגה של HAL, עובד מתחיל בעל תואר ד"ר משתכר 1,000 דולר בחודש. כוח האדם הזול, לצד העידוד הממשלתי בתחום, מסביר את הגידול בהיקף ההשקעות הזרות בהודו, שהגיע לשיא ב-2008, עם השקעות בהיקף של 41 מיליארד דולר. ההערכות הן כי ב-2010 ההשקעות הזרות הסתכמו ב-37 מיליארד דולר.

"הגלובליזציה תביא למיצוע (Averaging) של השכר הגלובלי, וכשהשכר הממוצע בהודו הוא 1,000 דולר בשנה, נכונה לנו עלייה תלולה", אומר אנג'ן רוי, יועץ ללשכת המסחר והתעשייה ההודית. "יש לנו אוכלוסייה ענקית ומשאבי טבע, ואם לא נפשל בגדול - אנחנו בדרך למעלה. נחזיר לעצמנו את המעמד שבו החזקנו בתחילת המאה ה-19. אז ייצאנו לכל העולם כותנה, תבלינים ואוכל. ומה קיבלנו בתמורה? זהב, כי לא היינו צריכים שום דבר אחר. הזהב של עוד שני עשורים יהיה ידע וטכנולוגיה", הוא אומר.

40 מיליארד דולר לביטחון

קו אווירי בנגלור-דלהי. "דרום אפריקה הפסידה והיא נגרעת מהגמר", מכריז הקברניט ברמקולים חצי שעה לאחר ההמראה, בגובה 10 ק"מ מהאדמה. "כשיש כאן משחק קריקט הכל נעצר. קריקט מאוד פופולרי כאן", מסביר לי אחד מנוסעי המטוס, "אתמול ניצחנו במשחק חשוב מול אוסטרליה". זה כנראה מסביר את התנועה הדלה שנרשמה יום קודם בבנגלור, עמוסת התנועה בדרך כלל.

"גם משחקים מחוץ להודו מותאמים לשעון שלנו. יש משחקים בחו"ל שנערכים בשש בבוקר, רק כדי להתאים את עצמם לזמן המסך ההודי, כי כל הספונסרים מגיעים מהודו. במשחקי הגמר צופים יותר מחצי מיליארד הודים".

משחק הקריקט החשוב באמת, שלו המתינו ההודים, התקיים שבוע לאחר מכן - משחק חצי גמר הגביע העולמי בין נבחרות הודו ופקיסטאן, יריבתה הוותיקה. המשחק ניקה את רחובות הודו מגברים. הודו ניצחה.

גם כיום פקיסטאן מהווה איום ביטחוני גדול על הודו: שתי המדינות הופרדו ב-1947, כשהודו זכתה בעצמאות, ומאז הן נמצאות בסכסוך. במשרד ההגנה ההודי מסמנים מדינה שכנה נוספת כאיום ביטחוני ואומרים כי בשנים האחרונות הם נערכים לבעיות גם מכיוונה של סין. ההודים לא מתכוונים להגיע אל מערכה אפשרית מול סין כשהם אינם ערוכים. הסינים הרי ידועים במהלכים המפתיעים שלהם, כמו הכניסה לטיבט ב-1950, המתקפה על הודו ב-1962 ועוד כמה צלקות בולטות על רקע הפיתוח הגרעיני מאז 1964. גם היחסים הטובים בין סין לפקיסטאן לא מניחים את דעתה של הודו.

החששות מפני סין הם עניין של השנים האחרונות. היחסים בין הודו לסין התהדקו עקב אסון התאומים בארה"ב ב-2001. הסינים, שסימנו לעצמן מטרה ברורה בפתיחת המילניום - צמיחה כלכלית - הבינו שחיכוכים מיותרים, ובוודאי מלחמות, יעכבו אותם בדרך להגשמת מטרתם. כך החלה התקופה הטובה ביחסי הודו-סין. גם הקשרים הכלכליים בין המדינות התהדקו: ההשקעות ההדדיות גדלו וגם סחר החוץ בין המדינות גדל והוא מגיע כיום לכ-16 מיליארד דולר. הגבול הטריטוריאלי בין המדינות נהנה משקט.

אבל בשנתיים-שלוש האחרונות מופרת האדישות שסיגלה הודו וסין נתפשת יותר ויותר כאיום ביטחוני גדול על הודו, אולי אפילו גדול יותר מפקיסטאן. השינוי לא מגיע כתוצאה מצחצוח חרבות מכיוונה של סין. השינוי בגישה של הודו כלפי סין - הכולל הגדלה של תקציב הביטחון והיערכות להידרדרות ביחסים העדינים ביניהן - נובע משינוי מאזן הכוחות הכלכליים בעולם. המשבר הכלכלי האחרון היכה בארה"ב והיא נאבקת עם מטען גדול של חובות. הסינים, שרואים את המעצמה האמריקאית נאבקת, כבר מתכננים לאתגר את ההגמוניה שלה ככלכלה הגדולה בעולם. במקרה כזה, ההודים חוששים שלא ניתן יהיה לצפות את המהלכים של סין.

ד"ר ארוינד גופטה מהמכון למחקר ההגנה והביטחון בהודו מתקשה להעריך אם ההיערכות הביטחונית ההודית תגיע לכדי מימוש, אך הוא מציין כי ישראל צריכה להיות מרוצה ממנה. ההוצאה של ממשלת הודו על ביטחון מסתכמת בכ-1.5% מהתמ"ג, המתורגמים ל-30-40 מיליארד דולר בשנה. מי שנמצאת ברשימת הספקים של ממשלת הודו היא ישראל, שנהנית מלקוח רעב. היקף היצוא הישראלי להודו, ללא יהלומים, הסתכם ב-2010 ב-1.7 מיליארד דולר. נתח נכבד מהסכום ריכזו התעשיות הביטחוניות (ראו מסגרת).

המשימה: להביס את הסטטיסטיקה

שלוש לפנות בוקר. הדרך לשדה התעופה הבינלאומי בדלהי נראית כמו אתר בנייה עצום, עם שלדים של מלונות ופרויקטי בנייה למגורים המברכים את היוצאים והשבים. תנופת הבנייה בהודו נראית בכל מקום. הגידול באוכלוסיית המדינה, לצד העלייה ברמת החיים של התושבים, בעיקר בני המעמד הבינוני, הביאה לגידול בביקוש לדירות.

האוכלוסייה בהודו ממשיכה לגדול. לפי הערכות, עד 2025 תמנה אוכלוסיית המדינה כ-1.4 מיליארד נפש, ובתוך עשור או שניים עשויה הודו להדיח את סין ממקומה כמדינה עם מספר התושבים הגדול בעולם.

השאלה הגדולה שעומדת כעת בפני הודו היא אם יצליחו קובעי המדיניות במדינה לשנות את הסטטיסטיקות, ואם התנופה בכלכלה תגיע גם לשכבות הנמוכות או שתמשיך להתחלק בין קובעי המדיניות המושחתת והמגזר הפרטי העשיר והמקושר.

ישראל מייצאת להודו ב-3 מיליארד דולר

קשרי הסחר בין הודו לישראל אינם מסתכמים בתעשיות הביטחוניות. לפי המכון הישראלי לייצוא, היקף היצוא מישראל להודו מסכתם ב-2.9 מיליארד דולר (1.7 מיליארד דולר ללא יהלומים).

חברות ישראליות עובדות בהודו גם בתחום התשומות לחקלאות. בין אלה בולטת פעילותן של חברות הכימיקלים והמינרלים, כיל ומפעלי ים המלח. בתחום התקשורת וטכנולוגיות המידע, פתחו כמה חברות ישראליות מרכזי פיתוח בהודו. חברות אחרות, כמו אמדוקס ונס טכנולוגיות, שוכרות שירותי מיקור חוץ במדינה. גם רד, סרגון וקומברס פועלות בהודו.

במכון היצוא מציינים כי על אף הפעילות הרחבה בהודו נראה שלא מעט חברות ישראליות לא העריכו נכון את הקשיים והמשאבים שיש להשקיע כדי לחדור לשוק ההודי ולהתבסס בו. חדירה לשוק חדש מחייבת השקעה בהיכרות מעמיקה עם סביבת השוק, אבל כששוק היעד כולל 35 מדינות וטריטוריות, ויותר ממיליארד איש, המשימה תובענית במיוחד. נראה כי ההצלחה בשוק מותנית ברכישת ניסיון קודם בשווקים בינלאומיים מורכבים, וביכולת השקעת משאבים ארוכת טווח.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
עד שתגמרו לקרוא את הכותרת הזאת

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ייוולד עוד תינוק הודי

# data[].attributes.attachment_link.title
עד שתגמרו לקרוא את הכותרת הזאת, ייוולד עוד תינוק הודי

# data[].attributes.attachment_link.description
הודו דלהי, הודו. בסמוך לבית החולים שבמרכז העיר, מעל כביש רחב - במונחים הודיים - מתנוסס עמוד גבוה שעליו שעון אלקטרוני. הנסיעה אינה מהירה אבל התמרון בין הריקשות, האופנועים, המכוניות והפרות אינו פשוט. למרות הכאוס, התנועה מתקדמת, ומאפשרת להבחין במספר הארוך שמציג השעון: 1,193,094,422 - "אוכלוסיית הודו", מתרגם הנהג.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
השוק הישראלי עמוס באמונות שהשתרשו, בצדק או שלא, עם השנים. בהתאם, כולנו מכירים אמירות עתיקות שנשענות על פחות מדי עובדות ובכל זאת, הן קיימות ושרירות, בליווי מילים ולחן עממיים. ואם מדברים על שוק הרכב, אדרבא. ליפניות למשל יש פח בעובי של נייר, אמריקניות חזקות כמו טנק וצרפתיות לא אמינות. רשימה ארוכה שמתייחסת לארץ המוצא של מותג כאל נקודת מוצא לאיכות ויכולת, מבלי לקחת בחשבון שזהות לאומית כבר מזמן לא קשורה לארץ הייצור.

עוד אוברדרייב? בבקשה

מבט עכשווי על מיקום פסי הייצור של המכוניות בהן אנחנו נוהגים, ובמידה אף גדולה יותר האופנועים והקטנועים עליהם אנחנו רוכבים, שופך אור, משעשע לעיתים, על אותן אמונות. ובכל מקרה, מכניס אותן לפרופורציות הראויות. זאת אומרת: ארון הקלישאות בקצה המסדרון.

יש כמובן בכל זאת כמה אמיתות שרירות וקיימות. למשל, לדוקאטי יש עדין דם איטלקי (בלבד) אדום וגאה. פיאג'ו? גם. וזהו, פחות או יותר. קבלו את המותג, ואת המוצא של הכלים אותם הוא משווק כאן:

ב.מ.וו
איכות גרמנית והכל, כמובן. אבל אוטוטו צפויים להגיע אלינו אופנועים קטני-נפח (G310) עם סמל המדחף הכחול-לבן המפורסם, היישר מהודו.

הארלי דייוידסון
אמריקנים, נכון? בוודאי שנכון, חוץ מהאופנועים (סטריט 750) הכי אמריקנים שיש, שהגיעו אלינו מהודו.

הונדה
יצרן האופנועים הגדול בעולם, ובדרך גם יצרן מנועי הבעירה הפנימית הכי גדול, מגיע מיפן. אבל, מייצר אופנועים (ומכוניות) בכל רחבי הגלובוס. מאיטליה למשל מגיע אופנוע כביש גדול (CBF1000) של הונדה, וכך גם ה-PCX125. אופנועי הונדה שמגיעים לישראל מיוצרים גם בתאילנד (CBR125 ו-CBR500), וכמובן שביפן.

עוד יפנית שמשווקת בישראל אופנועים מפינות שונות בעולם. החל באינדונזיה משם מגיע ה-NMAX 125 וכל דגמי ה-300 סמ"ק (R3, MT-03). מתאילנד מגיע הטריסיטי 125 והדילייט. ויש גם מאיטליה, משם מייבאת לכאן ימאהה את ה-WR250F וה-WR450F. מצרפת מגיעות גרסאות שונות של ה-XMAX, וגם אופנועי 125 סמ"ק (R, WR, MT) ואחרים. ויש כמובן כלים שמגיעים מיפן.
סוזוקי
כמעט את כל האופנועים והקטנועים מייצרת סוזוקי ביפן, אבל. האינזומה 250 מגיע אלינו ישירות מסין.

סאן-יאנג
המותג הפופולרי בישראל משווק כאן בעיקר כלים שיוצרו בטאיוואן. אבל, יש גם כלים שמגיעים אלינו מסין: סימפוני, ג'ט ו-XPRO.

קאוואסאקי
מייצרת כמעט את כל האופנועים בנפח 600 סמ"ק ומעלה ביפן, אבל את כל הנפחים קטנים יותר, בתאילנד.

ק.ט.מ
החברה האוסטרית נהגה לייצר את כל האופונעים מתוצרתה במטיגהופן, אוסטריה. אבל יקר שם יותר להעסיק עובדים, אז בשנים האחרונות היא מייצרת גם בהודו - דיוק ו-RC קטנים למשל.

# data[].attributes.attachment_link.title
לא תאמינו מי מייצר לכם את הקטנוע

# data[].attributes.attachment_link.description
השוק הישראלי עמוס באמונות שהשתרשו, בצדק או שלא, עם השנים. בהתאם, כולנו מכירים אמירות עתיקות שנשענות על פחות מדי עובדות ובכל זאת, הן קיימות ושרירות, בליווי מילים ולחן עממיים. ואם מדברים על שוק הרכב, אדרבא. ליפניות למשל יש פח בעובי של נייר, אמריקניות חזקות כמו טנק וצרפתיות לא אמינות.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
את הלילה של ה-3 בדצמבר 1984, לא ישכחו תושבי העיר ההודית בופאל לעולם. בלילה זה אירע מה שהוגדר לימים "האסון התעשייתי הגדול ביותר בעולם" - עם דליפתם של עשרות טונות של גז רעיל מאחד המפעלים באזור, היישר אל רחובות העיר.

התוצאה המיידית היתה קטלנית: כאלפיים בני אדם מתו במקום. מאות אלפים אחרים אשר נותרו בחיים והספיקו לקום ממיטתם - מצאו את עצמם באישון לילה רצים ברחובות העיר, בנסיון למצוא אוויר נקי לנשימה. בלחץ הבהלה ההמונית ועומס האנשים ברחובות, קרסה גם מערכת התחבורה הציבורית בעיר ורבים נרמסו למוות בנסיון להימלט. בסיכום האירוע, שתוצאותיו מהדהדות בבריאותם של תושבי האזור עד היום, חושב כי האסון גבה את חייהם של עשרות אלפים והביא לפציעתם של מאות אלפים נוספים.

מקורו של האסון הכבד במפעל "יוניון קרבייד" (Union Carbide Corporation) בעיר, עם חדירתם של מים למיכל שבו הוחזקו למעלה מ-40 טונות של החומר MIC (מתיל איזוציאניד). מגע המים עם החומר יצרו תגובה כימית והביאו להיווצרותו של ענן אשר השתחרר אל האוויר יחד עם מימן ציאנידי וגזים רעילים נוספים. הגזים הכבדים והרעילים התפשטו במהירות במרחב.

אחת הקורבנות באסון (צילומים: באדיבות "גרינפיס")

קורבנותיו הראשונים של אסון בופאל, מתו כאמור בשנתם. רבים כתוצאה מחנק ובצקת ריאות. אולם חלקם מצאו את מותם דווקא בבית החולים בעיר - שם התקשו הרופאים לטפל בכמות הפונים בשל היעדר מידע מדויק על מצבם. למרות מימדי האסון, לא עודכנו הצוותים הרפואיים אודות הרכב הגזים הרעילים אליהם נחשפו הקורבנות ומשניסו לדלות מן המפעל פרטים - זכו למידע חלקי ושגוי. חקירת האירוע בדיעבד העלתה כי צוות בית החולים האזורי הונחו לטפל בנפגעים כאילו היו מקרים של אלרגיה קלה, באמצעות טיפות עיניים וסירופ נגד שיעול.

מחיר המידע השגוי עלה בסופו של דבר בבריאותם של למעלה מ-600,000 בני אדם, אשר נפצעו וחלו ב-72 השעות הראשונות לאירוע. ביממה שלאחר מכן מתו כ-15 אלף אנשים נוספים, מרביתם בשל פציעות הקשורות בהרעלה. לאחר האסון, אובחנו רבים מהקורבנות כמי שסבלו מהרעלת ציאניד חמורה.

האחראית הישירה לאסון היתה חברת "יוניון קרבייד", חברה אמריקנית לייצור כימיקלים שעסקה מיום הקמתה בשנות השישים בפעילות כימיקלית מגוונת - בין השאר בייצור חומרי הדברה כימיים ובכריית אזבסט. חרף הכחשותיה והתחמקותיה הנמרצות, בדיקת האירוע הוכיחה כי החברה לא נערכה מבחינה בטיחותית לטפל בחומרים המסוכנים שייצרה והחזיקה.

עדות מצמררת לאסון ולעשרות אלפי קורבנותיו

אבל בדיקות לחוד וטענות לחוד. מנהלי המפעל, כאמור, המשיכו לבחור במדיניות של הכחשה והתחמקות מאחריות משפטית, גם תקופה ארוכה לאחר האסון. רבים מהם ברחו והסתתרו לרבות מנכ"ל החברה, וורן אנדרסון - אשר עד היום טרם הוסגר לארצות הברית למרות צו המעצר הפדרלי שהוצא נגדו.

לאורך כל הדרך, אחת מטענותיהם המרכזיות של ראשי החברה היתה כי האסון אירע כתוצאה מחבלה מכוונת וכי המים הוחדרו למיכל במכוון. את סוגיית הבטיחות נימקו בחברה בכל שאף מערכת בטיחות אינה ערוכה להתמודדות בחבלה בסדר גודל שכזה.

כך, בהיעדר מערכות בטיחותיות ובהיעדר חקיקה ופיקוח מצד הרשויות ההודיות - איש לא וידא כי המפעל בבופאל, על חומריו הרעילים, עומד בתקן הבטיחות המחייב. אי-העמידה בתקן עמדה כמובן, בניגוד לפעילות מפעלי החברה בארצות הברית. יחד עם זאת, "יוניון קרבייד" מעולם לא תבעה את האדם שלטענתה אחראי לחבלה הקשה ובמשפטים אחרים בהם מעורבת החברה נמצאו ראיות המצביעות על אחריותה להיעדר ציוד הבטיחות במפעל.

תושב בופאל הנושא את גופת אשתו, על רקע המפעל

בשנת 2001 נרכשה "יוניון קרבייד" על ידי "דאו כימיקלים", יצרנית הכימיקלים הגדולה בעולם. אולם המהלך לא שינה את המצב עבור תושבי העיר ההודית הפגועה. פוליטיקה ושיקולים כלכליים המשיכו להכתיב את מהלך העניינים וכך הניצולים, לצד הדאגה לסביבה, הופקרו ונשכחו.

לצד הביקורת הקשה שהוטחה על התנהלות החברה במהלך האסון, גם שנים לאחריו איש לא דאג לפקח כראוי על מלאכת טיהור האזור. מקום מושבו של המפעל המשיך לשמש כמעין מחסן עבור חביות כספית וחומרים רעילים אחרים - אשר הושארו בחביות פתוחות וללא פיקוח.

כמו כן, בדיקות שבוצעו באזור מצאו כי מי השתיה של תושבי בופאל מזוהמים פי 500 מהמותר על-פי התקן הבריטי. בדיקות נוספות שבוצעו בשנת 2004 בקרקע ובמקורות המים הוכיחו כי אזור בופאל נותר ספוג בחומרים רעילים וכי נזקיו המצטברים של האסון ממשיכים להשפיע על תושבי העיר.

בין השאר הוכיחו דו"חות רפואיים כי תינוקות רבים שנולדו באזור סבלו ממומים מולדים וכי קורבנות רבים סובלים מעיוורון, מומים פנימיים, בעיות נשימה ותסמינים נוספים המאפיינים הרעלת מתכות וציאניד.

קורבנות שהתעוורו, יממה לאחר האסון

בשנת 1989, כחמש שנים לאחר האסון, הגיעה "יוניון קרבייד" להסדר פיצויים עם תושבי האזור, מחוץ לכתלי בית המשפט. אולם הסכומים להם זכו הקורבנות היו מגוחכים: כל משפחה זכתה לכ-2,000 דולר. בסך הכל שילמה החברה בסופו של דבר, 470 מיליון דולר לנפגעים - סכום המהווה כשישית מהסכום אותו דרשה התביעה.

"דאו כימיקלים", לעומת זאת, ספגה מהלומה תדמיתית קשה בהמשך הדרך. ביום השנה העשרים לאסון, ב-3 בדצמבר 2004, התראיין אדם לרשת הבי.בי.סי הבריטית בטענה כי הוא נציגה של החברה. במהלך הראיון הצהיר המרואיין כי החברה לוקחת אחריות על האסון הנורא ועל כן החליטה לפצות כראוי את הנפגעים ולפנות את אזור בופאל מכל הפסולת שנותרה בו.

בדיעבד התברר כי הצהרה דרמטית זו לא היתה אלא מתיחה, שבוצעה על-ידי פעיל זכויות אדם בשם אנדי ביכלבאום, שהשתייך לארגון "דה יס מן". מטרתו של ביכלבאום היתה להראות לעולם את אחריותה של "דאו כימיקלים" לאסון שפקד את תושבי בופאל - ולהחזיר את אירועי אותו היום לתודעה הציבורית.

לצד ההד התקשורתי והציבורי שעוררה המתיחה, היו לה גם מחירים כלכליים לא-מבוטלים. דוברי החברה אמנם מיהרו להכחיש את שנאמר בשידור, אך המשקיעים כבר החלו למכור את מניותיהם ותוך דקות ספגה החברה ירידות חדות בבורסה. הירידה התלולה עלתה לדאו כימיקלים כשני מיליארד דולר - כמעט פי חמש מהפיצויים ששולמו לנפגעי האסון.
עד היום, כמעט 25 שנים מאז אירע האסון, נותרו פרטים רבים בפרשה עמומים. חברת דאו מסרבת עדיין לפרסם את הנתונים המדוייקים בדבר תערובת הגזים שהשתחררו לאוויר והחקיקה ההודית עדיין לוקה בחסר בכל הנוגע לתקני הבטיחות ולאכיפתם. רק הנזקים האקולוגיים, המהדהדים בעוצמה גם כיום עבור תושבי המקום, נותרו כעדות חד-משמעית למה שאירע באותו לילה.

# data[].attributes.attachment_link.title
האסון התעשייתי הגדול בהיסטוריה: בופאל, 1984

# data[].attributes.attachment_link.description
את הלילה של ה-3 בדצמבר 1984, לא ישכחו תושבי העיר ההודית בופאל לעולם. בלילה זה אירע מה שהוגדר לימים "האסון התעשייתי הגדול ביותר בעולם" - עם דליפתם של עשרות טונות של גז רעיל מאחד המפעלים באזור, היישר אל רחובות העיר. התוצאה המיידית היתה קטלנית: כאלפיים בני אדם מתו במקום.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1,000 עובדי תפרון ו-70 עובדי מוליתן - שחוששים מפני פיטוריהם - אינם העובדים הראשונים בענף, וגם לא האחרונים, שעוברים את החווייה הקשה הזאת. ענף הטקסטיל העסיק בשנות ה-70 וה-80 רבבות רבות של עובדים. בשנת 1994, אחרי גלי פיטורים מאסיביים, הגיע מספר העובדים בענף ל-40 אלף.

מאז, למרות הגידול החד באוכלוסיית המדינה, ירד מספר העובדים בענף לכ-14 אלף בלבד - כולל עובדי תפרון עצמם. מפעלי הטקסטיל המקומיים סובלים בשנתיים האחרונות, כמו כל המפעלים, מירידת הדולר, הירידה בצריכה בחו"ל ומחנק האשראי - אבל אלה הן צרות זמניות. ענף הטקסטיל סובל כבר שנים רבות מצרות גדולות בהרבה.

"תעשיית הטקסטיל סובלת מתחרות עזה עם כוח העבודה הזול בעולם", אומר מנהל איגוד הטקסטיל בהתאחדות התעשיינים, צביקה ליברמן, "זהו ענף עתיר עבודה. העבודה במזרח אסיה, בעיקר בסין, במזרח אירופה, בטורקיה, במצרים בירדן ובשטחים - זולה לעין ערוך מהעבודה בארץ".

לדבריו, במרבית ענפי התעשייה הישראלית המפעל הוא תחרותי גם אם הוא משלם לעובדים מצויין, כיוון שלמפעלים הישראלים יש מיכון טוב יותר ולעובד הישראלים יש יתרונות עצומים - השכלה, ידע, מוסר עבודה, יצירתיות. "לא רק בהיי-טק - גם בתעשיות הכימיה והתרופות, המתכת, הנשק, האלקטרוניקה אנחנו עדיין תחרותיים. בטקסטיל שם המשחק הוא שכר: מי שמשלם פחות, מייצר טקסטיל זול יותר ומוכר יותר".

חלק מהתחרות היא עם חברות ישראליות, שהעבירו את העבודה ואת פסי הייצור לחו"ל. אולי התעשיינים המקומיים אשמים במשבר?

"הם לא. לא הייתה להם ברירה. אם הם לא היו מעבירים את הייצוא, החברות היו קורסות ונסגרות, וגם עובדי המינהלה והמעצבים בארץ היו מפוטרים. אלה גם אנשים רבים שמפרנסים משפחות".

יש תעשיינים, כמו דוב לאוטמן מדלתא, שטוענים שצריך להקים כמה שיותר מתפרות בבעלות ישראלית בחו"ל, כי זה מגדיל את התעסוקה של המינהלות בישראל ובסוף מספק יותר מקומות עבודה מקומיים מאשר המתפרות עצמן. אז למה יש חברות שממשיכות לתפור כאן?

"יש מקומות מבודדים כמו דימונה שלעובדים שם אין חלופה, ויש כפרים בצפון, שהעובדים, ובעיקר הנשים שבהם, תלויים במקום העבודה שלהם, כי הם כמעט לא יוצאים מהכפר. יש תעשיינים ששומרים על המתפרות כאן מתוך דאגה לפרנסת האנשים הללו".

אתם בעצם נלחמים מלחמת מאסף, מלחמה נגד הגלובליזציה ונגד הזמן.

"זה נכון, אבל אנחנו נלחמים. עדיין יש יצוא טקסטיל בהיקף של מיליארד דולר, ואנחנו נלחמים כדי לשמור עליו. אנחנו נלחמים גם נגד העובדה שמשרד הביטחון, המשטרה והשב"ס קונים מדים מחו"ל. אנחנו מנסים להעביר חוק, בעזרת ח"כ שלי יחימוביץ', שיחייב את כוחות הביטחון לרכוש מדים רק בארץ. קיים חוק כזה בארה"ב וחייב להיות גם בארץ".

זה יגרום לבזבוז כספי ציבור, לא?

"ותשלום דמי אבטלה הוא לא בזבוז כספי ציבור? זה לא ייתכן שכוחות הביטחון שלנו יפרנסו את הסינים".

תעשיית הטקסטיל המקומית קיימת מאז תחילת שנות ה-20. המפעל הגדול הראשון, שקם בשנת 1924 היה לודז'יה, שבבעלות אריה שנקר, ולאחריו רוטקס, בבעלות משפחת רוטלוי. לאחר שנים התמזגו שתי החברות. ב-1934 קם מפעל אתא, והפך במהרה למפעל הטקסטיל המוביל בארץ ישראל בייצור, ובשנים הראשונות היה מיועד כולו לתצרוכת מקומית.

המפעלים סיפקו תעסוקה וביגוד להמוני העולים, וגם יצרו את סגנון הלבוש הידוע של "דמות הצבר" מתקופת קום המדינה: חולצה כחולה, מכנסיים קצרים, כובע טמבל, קוקו וסרפן. במקביל, ייצרו במפעלים הללו - שהעסיקו גם מעצבים ידועי-שם - גם אופנה ב"סגנון פריזאי" - חליפות מחויטות ושמלות ערב, שאיפשרו לתושבי הערים הגדולות לצאת לבלות כשהם לבושים בסגנון שהיו רגילים לו בחיי הלילה באירופה. חלק מהמפעלים - כמו אלד ואילנית, "עלו" לארץ כפי שהם, עם כל המיכון והמומחים.

הפריצה הגדולה של התעשייה הייתה בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר היא סיפקה לצבא הבריטי וצבאות נוספים של בעלות הברית בדים לייצור המדים. עם הקמת המדינה, הקימה הממשלה את מפעל דורינה, שסיפק ביגוד לצה"ל, ובמקביל - אסרה כליל על ייבוא טקסטיל וביגוד.

בשנות ה-50 קמו כמה מפעלים גדולים נוספים, כמו משכית וגוטקס, וישראל החלה לייצא טקסטיל למערב. בתל-אביב קמו חנויות מעצבים מצליחות, כמו קסטרו וחנות בגדי הים של גדעון אוברזון, שיצרו סגנון עיצוב מקומי ייחודי ומכרו דגמים לבוטיקים רבים בעולם.

במהלך שנות ה-50 וה-60, עם הקמת עיירות הפיתוח, נפתחו שם מפעלי ייצור גדולים, כמו כיתן בדימונה, הבשן בבית שאן ובגיר בקריית גת, פולגת, גיבור סברינה וגיבור ספורט ומגבות ערד, שייצרו טקסטיל לתצרוכת מקומית ולייצוא סיפקו פרנסה לרבבות משפחות. ישראל הפכה למעצמת טקסטיל.

החל מסוף שנות ה-70 חלה ירידה אטית והדרגתית בייצוא הטקסטיל, בהתחלה - בגלל משבר האנרגייה שהעלה את מחירי הדלק בישראל וייקר את הייצור, ולאחר מכן - בגלל הגלובליזציה והתחרות מול העבודה הזולה במזרח. ממשלת הליכוד שקמה ב-1977 ביטלה בהדרגה את מכסי המגן, שהגנו על התוצרת המקומית, ויבואנים החלו לייבא לארץ טקסטיל מחו"ל - מה שגרם לגיוון האופנה המקומית, אך גם לפגיעה ישירה בייצור המקומי.

המפעלים הישראלים ניסו בכל כוחם להתחרות בייבוא ולשמור על הייצוא, באמצעות מיחשוב העבודה ומעבר למכונות תפירה אוטומטיות - אבל נאלצו, אגב כך, לצמצם את כוח האדם ולפטר עובדים.

מפעל הטקסטיל הגדול האחרון שקם בישראל היה דלתא, שהוקם בכרמיאל בידי דוב לאוטמן ב-1975 וסיפק פרנסה לתושבי העיר הצעירה, ובעיקר לתושבי הכפרים הערביים והדרוזים שמסביבה. דלתא, שהפכה למותג בינלאומי, גילגלה מיליארדים והונפקה בבורסה בניו-יורק העסיקה בעבר יותר מ-3,000 עובדים במתפרות בישראל.

ואולם ב-20 השנים האחרונות היא סגרה את כל המתפרות המקומיות והעבירה את הייצור לחו"ל, וכיום היא מעסיקה רק כ-800 מעצבים ואנשי מינהלה ושיווק. לאוטמן ספג ביקורת קשה על העברת המפעלים - חלקם למדינות ערביות - אך הוא טוען בעקשנות שאלמלא היה עושה זאת, החברה הייתה קורסת וגם העובדים המקומיים היו מפוטרים.

המכה הקשה ביותר שספגה התעשייה הייתה בשנת 1985, כאשר מפעל אתא נסגר. המפעל העסיק יותר מ-1,000 עובדים תושבי הצפון אך סבל מניהול כושל, ירידה בייצוא והפסדים. העובדים שבתו ויצאו להפגנות ענק אלימות, והמנהלים (בהם, למספר שנים, גם עמוס בן גוריון, בנו של ראש הממשלה הראשון) ניסו להציל את המפעל ומכרו אותו מיד ליד, אך נכשלו.

ב-20 השנים הבאות נסגרו עוד ועוד מפעלי טקסטיל - בהם לודז'יה, גוטקס והבשן, ואחרים - כמו דלתא, כיתן, פולגת, ובגיר - צמצמו את הייצור המקומי והעבירו פעילות לחו"ל.

כיום, שני מפעלי הטקסטיל הגדולים ביותר בארץ הם דלתא ותפרון. בכיתן מועסקים עדיין כ-300 עובדים, בעיקר הודות להתעקשותו של הבעלים, נוחי דנקנר, לשמור על פרנסתם; פולגת ובגיר, שהתמזגו, מעסיקות כ-500 עובדים ומפטרות עובדים מדי שנה; מפעל נילית במגדל העמק, מגבות ערד, גיבור סברינה בקריית שמונה ואופיס טקסטיל במגדל העמק מעסיקים כמה מאות עובדים כל אחד ועדיין רווחיים, כיוון שהם מייצרים מוצרי נישה שקשה לייצר במזרח.

כמו כן קיימים עוד כ-120 מפעלי טקסטיל קטנים, רובם בבעלות משפחתית ואחד מהם בבעלות עובדיו - מתפרת רמון במצפה רמון, המעסיקה כ-60 תופרות. מרבית רשתות האופנה הישראליות, שחלקן מותגים בינלאומיים, מייצרות את הבגדים במתפרות בסין או במדינות השכנות - בעבר ברצועת עזה, וכיום בירדן.

ענף הטקסטיל בישראל של שנות ה-2,000 הוא איבר מדולדל. העובדים, רובם נשים מבוגרות, משתכרים שכר זעום, לרוב שכר מינימום. מרבית המפעלים מקבלים תמיכה ממשלתית, כדי למנוע פיטורים נוספים - והתמיכה אינה חוזרת למשלם המסים.

האם יהיו בישראל מפעלי טקסטיל בעוד עשר שנים? "אנחנו מקווים מאוד שכן", אומר ליברמן, "אבל זה לא לגמריי תלוי בנו".

# data[].attributes.attachment_link.title
ענף הטקסטיל: 14 אלף עובדים חיים על זמן שאול

# data[].attributes.attachment_link.description
1,000 עובדי תפרון ו-70 עובדי מוליתן - שחוששים מפני פיטוריהם - אינם העובדים הראשונים בענף, וגם לא האחרונים, שעוברים את החווייה הקשה הזאת. ענף הטקסטיל העסיק בשנות ה-70 וה-80 רבבות רבות של עובדים. בשנת 1994, אחרי גלי פיטורים מאסיביים, הגיע מספר העובדים בענף ל-40 אלף.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ב־20 בספטמבר 2004, הלכה לעולמה במחוז ז'יאנגיונג (Jiangyong) שבחבל הונאן (Hunan) בסין אישה ששמה יאנג הואני. הואני מתה בשיבה טובה מאוד, בגיל 98, ועימה הסתלקה כנראה מן העולם גם הנוּּשוּ, שפה סודית שדוברה בפי נשים בלבד במרכז סין ובדרומה במאות השנים האחרונות.

מאז שנות התשעים של המאה הקודמת היתה הואני - שלא ידעה לקרוא ולכתוב מנדרינית - העדות החיה היחידה לשפה הסודית הזאת, שבאמצעותה ביטאו הנשים את מאווייהן הכמוסים ביותר. עם מותה היה נדמה כי לא נותרה כל עדות לנושו, מכיוון שעל פי המסורת הסינית המתים נקברים עם כתבי היד שלהם, אך נתמזל המזל ובשנת 2004 הצליחו כמה חוקרים מאוניברסיטת קינגואה (Qinghua) להשיג כמה מכתבים ושירים פרי עטה של הואני. החוקרים מקווים לשחזר בעזרתם את השפה הסודית בת 400 השנים.

אין זה טקס הקבורה היחיד שבו נטמנה עם הנפטר גם לשונו. בשנת 1777 הלכה לעולמה בחצי האי קורנוול (Cornwall) שבדרום־מערב בריטניה האישה שוכנת המערות והביבים

קלש היא אחת השפות הקטנות המדוברות באזור צ'יטרל בקצה הצפון-מערבי של פקיסטן. היא נמצאת בסכנת הכחדה מכיוון שדובריה הם בני דת הקלש, אולם ברגע שהם ממירים את דתם לאיסלאם הם מפסיקים לדבר בה ומתחילים לשוחח בשפה הקרויה קוואר.
צילום: רויטרס

דוֹלִי פֶּנְטְרִית. מסופר עליה שמילותיה האחרונות היו Me ne vidn cewsel Sawznek - אני לא מדברת אנגלית. חוקרים אמנם סבורים כי דולי דווקא כן ידעה מילים מעטות באנגלית, אולם לשונה היתה הקורנית, שפה קלטית עתיקה הקרובה לברטונית, לוולשית ולאירית.

הקורנית היתה שפתו של חצי האי קורנוול לאחר שנכבש כולו בשנת 930 לערך על ידי מלך הסקסונים אָתֶלְסְטַן. היא שגשגה בימי הביניים, ובמאה ה־13 דיברו אותה כמעט ארבעים אלף בני אדם, אך במאות ה־16 וה־17 הלכה השפה ודעכה, וסבורים כי האדם האחרון שדיבר אותה כשפתו היחידה מת בשנת 1676. בשנים האחרונות מנסים להחיותה, וכיום מעריכים את יודעיה בכ־3,000, אולם איש מהם איננו דובר קורנית כשפת אם. בקצה השני של העולם, בעיר קווינסלנד (Queensland) שבאוסטרליה, הלך לעולמו ב־1972 ארתור בנט, אחרון דובריה של השפה מְבָּבָּרָם. בנט דיבר את השפה אך בקושי וידע רק מילים מעטות. בעשרים השנים האחרונות לחייו הוא לא דיבר ולו מילה אחת במבברם.

גורל דומה מצפה לגברת מרי סמית, בת 83, תושבת אנקורג' (Anchorage) שבאלסקה. סמית היא אחרונת דוברי האייק (Eyak), אחת משפותיה העתיקות של אלסקה, והיא אומרת כי קשה לה עם העובדה שהיא אחרונת דוברי השפה.

היעלמות שפה מן העולם אינה עניין נדיר, ומומחים סבורים שבכל שנה מתות כ־25 שפות. תשעים אחוזים מהשפות בעולם אינן זוכות כלל לייצוג באינטרנט

מכנה את התופעה "טבח".

השפות המאוימות ביותר נמצאות באזורים של העולם השלישי: יותר ממחצית מ־600 הלשונות של אינדונזיה ויותר ממחצית מ־860 לשונותיה של פפואה ניו־גיני עומדות להיכחד, ומאתיים מהלשונות באפריקה כבר מדוברות בפי פחות מ־500 דוברים. אף כי שפות רבות באפריקה ובהודו שרדו את הכיבוש הקולוניאלי, הן לא יוכלו לכיבוש התקשורתי של האנגלית. גם במדינות שהיו בעבר מעבר למסך הברזל, למשל בברית המועצות לשעבר ובסין, לשונות הולכות ונעלמות, ואפילו באזורים המפותחים של העולם יש שפות בסכנה. באירופה, למשל, מתוך 123 שפות שנבדקו, תשע גוססות, 26 קרובות לחיסול ו־38 בסכנה מיידית, כלומר במצב סופני.

שפות נעלמו לכל אורך ההיסטוריה, אם כי בקצב אטי מבימינו. חוקרים מעריכים שב־5,000 שנות ציביליזציה נכחדו כשלושים אלף לשונות, ואת רובן הגדול כלל איננו מכירים. מות שפות הוא תוצאה בלתי נמנעת של שליטת שפות חזקות. שפה מצויה בסכנה כאשר דובריה מפסיקים לתפקד בה; היא מאבדת את תפקודיה התקשורתיים והחברתיים, אינה נדרשת בניהול חיי היומיום ואינה כדאית במישור הכלכלי. להיעלמותן של שפות יש סיבות רבות ומגוונות, והן כרוכות זו בזו.

כיבוש צבאי
תוצאות כיבוש כזה יכולות לגרום להכחדת שפה. טבח עם, למשל, יגרום להפסקת השימוש בשפה שהיתה קודם שפת אם. זה מה שקרה בצפון אמריקה, שבה נותרו ב־1960 רק כ־215 שפות מתוך קרוב ל־700 שנמנו אחרי גילוי אמריקה. זה גם מה שקרה בברזיל ובאוסטרליה, בברית המועצות ובסין. אבל כיבוש הוא לא תמיד ערובה לניצחונה של שפת הכובשים. כאשר הרומאים כבשו את יוון, למשל, לא הם היו אלה שכפו את שפתם על היוונים, אלא להפך - העבדים היוונים לימדו את החיילים הרומאים יוונית. זאת בגלל עוצמתה של הלשון היוונית. לעומת זאת, כאשר כבשו הרומאים אזורים דוברי שפות גרמאניות, כמו צרפת, השתלטה השפה הלטינית לחלוטין על שפות המקום, והיא שולטת שם עד עצם היום הזה.

ג'נבייב אסקיור (מימין), בלשנית מאוניברסיטת מינסוטה, העובדת עם ריינה מרטינז מפונטה ורדה שבהונדורס כדי לתעד את שפתה המקורית של מרטינז - גאריפונה - שנמצאת בסכנת הכחדה | צילום: אי.פי

שפות רבות, ואחרי מלחמת העולם השנייה - שפות רבות עוד יותר. אחת השפות שנפגעה וכמעט עברה מן העולם היא שפתם של האיזורים, הקרויים גם אינגרים. זהו עם היושב בשיפולים המערביים של סנט פטרבורג, בין הנהרות נרבה (Narva) ונבה (Neva), ובניו הם תושביו המקוריים של האזור הקרוי "אינגריאה".

בשנת 1703 נוסדה העיר סנט פטרבורג בלב האזור האינגרי, והדבר הגביל מאוד את התפתחות העמים המקוריים במקום. למרות זאת נרשמה במאה ה־19 עלייה קבועה במספר האינגרים. ב־1897 הם מנו 21,700 בני אדם, וב־1926 הגיע מספרם ל־26,140.

בשנות השלושים של המאה הקודמת הוגלו האינגרים לפינלנד, והוחזרו למרכז רוסיה רק ב־1945. בשל כל הטלטולים הללו צנח מספרם בשיעור של 97 אחוזים בשלושים שנה, ובד בבד שפתם כמעט נעלמה. ב־1956 הורשו האינגרים לשוב לכפריהם המקוריים. את מה שנותר מהם ומשפתם תמחיש הסטטיסטיקה: ב־1989 נרשמו 820 תושבים אינגרים בלבד באזור סנט פטרבורג, ורק 302 היו מסוגלים להתבטא בלשונם.

חולשה כמותית שפות מקומיות רבות, המדוברות בפי דוברים מעטים בני מחמישים ומעלה, נידונות לכליה. כך קרה לשפה זָפָרוֹ באקוודור. בסוף 1999 נותרו רק חמישה דוברי זפרו מבוגרים מאוד. דוגמה נוספת היא הלִיבוֹנִית, שפתה העתיקה של לטביה. בשנת 1995, בהיותי בלטביה כחבר משלחת בינלאומית של האו"ם, הפגישו אותי עם דוברת הליבונית האחרונה. ייתכן שהיום, עשר שנים מאוחר יותר, שתיהן אינן עוד עימנו. ההערכה היא שכדי שלשון תשרוד עליה להיות מדוברת בפי מאה אלף דוברים לפחות. הבעיה היא שרוב 6,400 השפות בעולם מדוברות בפי הרבה פחות ממאה אלף בני אדם. אמנם קהילה לשונית קטנה יכולה להתקיים אם היא מבודדת משפה מאיימת ומוגנת על ידי מכשול פיסי כגון הרים, נהרות, יערות וכדומה, אולם בעידן התקשורתי של ימינו כבר אין כמעט קהילות מבודדות שכאלה.

חולשה כמותית יכולה להיגרם גם מפיזור דמוגרפי רחב מאוד. זה בדיוק מה שקרה ללשון השנייה בגודלה בהולנד - הפְרִיזוֹנִית. הפריזונים הם עם המפוזר בשלוש ארצות - הולנד, גרמניה ודנמרק - ועל פני שטח נרחב, כולל איים רבים בין הולנד לדנמרק.

הפריזונית היא שפה גרמנית הקרובה להולנדית ובייחוד לאנגלית (בעצם זוהי השפה הקרובה ביותר לאנגלית). הפיזור הגיאוגרפי, הקרבה לשפות חזקות מאוד והדיכוי ההולנדי עד שנות החמישים של המאה שעברה פגעו בפריזונית פגיעה אנושה.

הסאמים, המוכרים גם בשם לאפונים, חיים אלפי שנים בצפון הרחוק בשלוש מדינות - בשוודיה, בנורווגיה ובפינלנד - וכן בחצי האי קולה ברוסיה. בשוודיה מצבם הוא הקשה ביותר מבחינה תרבותית. יש שלושה דיאלקטים של סאמית - מזרחי, מרכזי ודרומי. ההיסטוריה של המילה הכתובה של הסאמים נעוצה בתרגום של ספרות מיסיונרית בתחילת המאה ה-17, ועל אף "נורווגיפיקציה" במאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים, השפה והתרבות הסאמיות התאוששו מאז מלחמת העולם השנייה | צילום: רויטרס

שפות ולהיעלמותן. בייחוד מרתק הגורם הסוציו־אקונומי, המעודד דוברי שפה חלשה לזנוח אותה ולהעדיף על פניה שפה חזקה. זה מה שקרה לאחת משפותיה של סיביר - הקָמָסִינִית.

דובריה של שפה זו שינו את לשונם שלוש פעמים במהלך חמישים שנה בתופעה הנקראת "מוטציה לשונית". השפה הקמסינית שייכת לקבוצת הלשונות הסָמוֹיָאדִיות, שעימן נמנית גם השפה ההונגרית. בסביבות 1840, לאחר מאות שנות שימוש בלשונם, החלו דוברי הקמסינית לדבר תורכית. הדבר קרה בעקבות השלטון התורכי על אזורים נרחבים של היבשת, בעיקר על קווקז ומרכז אסיה, ובשל העליונות הכלכלית של התורכים. הקמסינים אמנם לא חיו באזור שנכבש, אבל ההשפעה התורכית היתה חזקה וגברה על שיקולים אחרים. אולם כעבור חמישים שנה, לקראת 1890, הם החלו לדבר רוסית, שפתם עד עצם היום הזה.

הסיבות לכך היו הירידה הדרסטית בעוצמתה של האימפריה העות'מאנית, אשר הלכה והצטמקה מיום ליום, ועליית מעמדה של השפה הרוסית. דרך אגב, אחרון דוברי הקמסינית נקבר בשנת 1989.

הגורם הפוליטי גורם מכריע בעל חשיבות עצומה הוא הגורם הפוליטי. שפות שאינן שפות מדינה רשמיות נמצאות בסכנה מתמדת. זה מצבן של האבוריג'יניות באוסטרליה, הסיביריות ברוסיה, הברברית באלג'יריה, הכורדית בתורכיה, הבושמנית וההוטנטוטית בדרום אפריקה ומאות שפות המיעוטים בחמש היבשות. באוסטרליה, מדיניות הפרדת הילדים האבוריג'ינים מהוריהם במאה העשרים זירזה את היעלמות השפות שלהם, ושפת האם של הילדים האלה היתה אנגלית. גם בארצות הברית נמסרו ילדים אפאצ'ים אינדיאנים לאימוץ בידי הורים לבנים, והתוצאה זהה לזאת שבאוסטרליה.

דוגמה מרתקת להיעלמות שפה הכרוכה גם שלטון חדש, אם כי לא באמצעות כיבוש, וגם בעליונות כלכלית היא זו של השפה אָלֵאוּט - השפה המדוברת בכמה איים השוכנים בין רוסיה לאלסקה. תחת השלטון הרוסי היתה האלאוט שפה מדוברת וכתובה כאחד. אחרי מכירת האיים לארצות הברית, בשנת 1867, השתלטה האנגלית על כל תחומי החיים, כפי שהיה מקובל בארצות הברית. שלטונות ארצות הברית התירו ליושבי האיים להשתמש באנגלית בלבד - בבתי הספר, בתקשורת ובחיי היומיום. התוצאה - הידרדרות מוחלטת של האלאוט והזנחת השפה. רק במחצית השנייה של המאה העשרים החלו לשקם אותה, אולם זה היה מעט מדי ומאוחר מדי. כיום יש באיים כמאה תושבים המסוגלים להתבטא באלאוט, וכמאתיים תושבים נוספים המבינים אותה אך מתקשים להתבטא בה - כולם בני 55 ומעלה. לא קשה לנחש איזה גורל צפוי לה.

אולם מרתקים יותר הניסיונות של יחידים לשמר את הלשון. באחת מתוכניות הטלוויזיה של רשת דיסקברי הופיע בשנה שעברה סיפורה של צעירה שוודית בשם אנה. האמת היא שאנה אינה שוודית במוצאה, אלא סָאָמִית. הסאמים, המוכרים גם בשם לאפונים, חיים בצפון הרחוק בשלוש מדינות: בשוודיה, בנורווגיה ובפינלנד. בשוודיה מצבם הוא הקשה ביותר מבחינה תרבותית, ויש הטוענים כי בניגוד לשתי שכנותיה, שוודיה מדכאת את מיעוטיה. היא הצטרפה להצהרה האירופית על זכויות שפות מיעוטים רק בשנת 2000, אחרי הפצרות ולחצים רבים.
אנה סיפרה בתוכנית על המאמצים הגדולים שהיא עושה ללמוד ולשמר את הסאמית, שפת אבותיה. מדי שבוע היא נוסעת שמונים קילומטרים, בדרך כלל בשלג ובקור של חמישים מעלות צלזיוס מתחת לאפס, כדי שתוכל להתאמן עם סבתה. היא אומרת שהיא תדבר עם ילדיה רק סאמית.

ילדים כורדים בבית ספר יסודי בכפר קורטולוס שבדרום-מזרח תורכיה. במשך שנים היה אסור ללמד את השפה הכורדית במדינה, אך לפני כשלוש שנים, בעקבות מאמציה של תורכיה להצטרף לאיחוד האירופי, היא הקלה במקצת את האיסור. כיום מותר ללמד כורדית בכמה בתי ספר פרטיים במזרח המדינה (שם נמצאים הכורדים) וכן מותר לשדר כורדית בכמה ערוצי טלוויזיה, אבל רק בשעות הערב ורק למשך שעתיים בכל פעם | צילום: אי.פי

מצב נוסף מעניין במיוחד, וייחודי למיטב ידיעתי, הוא המקרה של שפתה של ממלכת בוטאן, השוכנת מצפון־מזרח להודו, שבה שפתה הרשמית של המדינה נמצאת בסכנה. באירלנד שרר מצב דומה במחצית המאה העשרים, לאחר קבלת העצמאות, אולם כיום נראה שסכנה זו חלפה שם. בבוטאן, לעומת זאת, הבעיה הולכת ומחריפה.

השפה בבוטאן נקראת דזונגקה ונכתבת באל"ף־בי"ת הנהוג בשפות של המזרח הרחוק. למרות היותה השפה הרשמית במדינה ועל אף ניסיונות הממשלה לכפות את השימוש בה במינהל ובתקשורת, רוב הבוטאנים מדירים ממנה את לשונם, ועתידה לוט בערפל.

גם ארגונים בינלאומיים, ובראשם אונסק"ו, מנסים להגן על השפות החלשות והנכחדות. בהצהרת אונסק"ו על שונות תרבותית משנת 2001, ובהחלטת העצרת הכללית של האו"ם 56/262 מיום 15 בפברואר 2002, נאמר: "תוכנית הפעולה של ההצהרה האוניברסלית למגוון תרבותי כוללת אבטחת המורשת הלשונית של האנושות ומתן תמיכה לביטוי, ליצירה ולהפצה במספר גדול ככל האפשר של שפות". אונסק"ו אף צירפה את השפות הנכחדות לרשימת אוצרות הטבע הזקוקים להגנה בינלאומית.

אבל מומחים רבים מסכימים כי הישועה לשפות שבסכנה, הייתי מכנה אותן "שפות סופניות", לא תצמח מהצהרות של מדינאים או של בלשנים אלא מנקיטת פעולות לפי דגם אחד ויחיד בתולדות האנושות: השפה העברית. במשך 1,700 שנים לא היתה העברית שפה מדוברת, וסכנת הכחדה ריחפה מעליה. אולם היא קמה לתחייה וחזרה להיות שפה חיונית ומלאת אנרגיות, שפה ככל השפות, עם כל היתרונות והחסרונות הכרוכים בכך. הדבר קרה בזכות אמונתם ודבקותם במטרה של דובריה ומעצביה. הרוח החיה היה כמובן אליעזר בן־יהודה, אבל יש לזקוף הצלחה זו לרבים וטובים בארץ ובחוץ לארץ וגם לדור הצעיר - ילידי סוף המאה ה־19 ותחילת המאה העשרים.

# data[].attributes.attachment_link.title
שפות נכחדות: המילה האחרונה - מסע אחר

# data[].attributes.attachment_link.description
ב־20 בספטמבר 2004, הלכה לעולמה במחוז ז'יאנגיונג (Jiangyong) שבחבל הונאן (Hunan) בסין אישה ששמה יאנג הואני. הואני מתה בשיבה טובה מאוד, בגיל 98, ועימה הסתלקה כנראה מן העולם גם הנוּּשוּ, שפה סודית שדוברה בפי נשים בלבד במרכז סין ובדרומה במאות השנים האחרונות.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
חבילת הסיוע ליוון שגובשה על ידי מדינות אירופה וקרן המטבע הבינלאומי, קורמת עור וגידים: בסוף השבוע האחרון הוסר המכשול האחרון, כאשר בית הנבחרים העליון של גרמניה, הכלכלה הגדולה ביותר באיחוד האירופי, אישר להגיש סיוע של 22.4 מיליארד אירו ליוון.

האישור של גרמניה ניתן לאחר שביום חמישי האחרון אישר הפרלמנט היווני את תוכנית הקיצוצים בהיקף של 30 מיליארד אירו עד 2012. תוכנית זו נדרשה לצורך קבלת חבילת הסיוע משאר 15 החברות בגוש האירו ומקרן המטבע הבינלאומית, בהיקף של 110 מיליארד אירו (140 מיליארד דולר) שתיפרש למשך שלוש שנים.

אולם האם ההחלטה על חבילת הסיוע היא הפתרון המיטבי? לא בטוח: פרופ' מיכאל בינשטוק, מהמחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית, סבור כי החלטת האיחוד האירופי להזרים כספים ליוון יוצרת תקדים מסוכן, שעשוי לתמרץ מדינות נוספות ללכת בדרכה. "היום יוון, מחר פורטוגל. מחרתיים ספרד", הוא חורץ.

בינשטוק מפרט, כי אין ספק שהחבילה תסייע למשק היווני, מאחר שמדינות האיחוד יישאו בחלק מעלות השיקום שלו. עם זאת הוא מציין, כי הסיוע לא ימנע הידרדרות של כלכלות נוספות באירופה - להיפך.

בינשטוק מציין כי זו הפעם הראשונה שתהליך כזה מתרחש בהיסטוריה של מטבע האירו, שנולד רק לפני כ-10 שנים. "בדרך כלל יש לכל מטבע ממשלה שאחראית עליו, אך האירו יצר מצב שאין ממשלה שאחראית עליו". מצב זה היה לדבריו, הבסיס לאמנת מאסטריכט - שחלה על מדינות האירו וקבעה כללים שיאפשרו למנוע מצבים כאלה.

אמנה זו קבעה, כי אסור למדינות האירו לנהל גירעון מעבר ל-3% תוצר; ואסור שהחוב של הממשלה ביחס לתוצר יעלה על 60%. "די מהר האמנה הזו פשוט התמסמסה", אומר בינשטוק. "כולם העלימו עין. הגירעון עלה מעבר לרמות שהוסכמו באופן שיטתי, ולכן החוב ביחס לתוצר חייב היה לעלות. אף אחד לא עשה כלום עד שהמשבר הנוכחי פרץ. זה היה רק עניין של זמן עד שדבר כזה היה קורה".
מדוע לדעתך, ההצעה לא טובה לאיחוד האירופי?
"אני בטוח שהפורטוגלים והבאים בתור מסתכלים היטב על מה שקורה. זהו תקדים מסוכן וחבל שהם לא עמדו באמנת מאסטריכט, כי אז הכל היה נמנע. מדובר בכדור שלג שהחל להתגלגלג ומי שממצמץ ראשון - משלם בסופו של דבר את המחיר. זה מדרדר את גוש האירו לכיוון לא טוב".
מי ייפגע מההצעה ומי מרוויח ממנה?
"היוונים מרוויחים על חשבון שאר חברי האיחוד. בלי הסיוע - הקיצוצים היו הרבה יותר עמוקים, יוון היתה צריכה להפעיל את כל הבלמים והמשק היה נכנס לקיפאון עוד יותר עמוק ממה שצפוי לו עכשיו. אם הם לא היו מקבלים סיוע, כפי שקרה לארגנטינה לפני 7-8 שנים - המשבר הכלכלי היה הרבה יותר טראומטי. מיוון נחסך משבר כזה. מה שהם עוברים עכשיו זה כלום לעומת מצב שבו לא היתה ניתנת העזרה מהחברים באיחוד".

אילו חלופות טובות יותר יש להצעה זו, לדעתך?

"ראש ממשלת גרמניה, אנג'לה מרקל, צדקה כאשר סירבה להושיט יד ליוון בהתחלה. אני חושב שלא היה צריך להעניק שום סיוע, אלא פשוט לעמוד נוקשים. נכנסתם לבעיות? תוציאו את עצמכם מהן".

האם אין זו חובתו של האיחוד - להגן על חבריו מקריסה?

"לא. אני חושב שלו הייתי בגוש האירו, הייתי מתעקש שיוון תצא מהגוש. יש הרבה מדינות אירופאיות שסירבו להצטרף לגוש, אבל עדיין חברות באיחוד האירופי. יוון יכולה לצאת מגוש האירו, אבל להישאר חברה טובה באיחוד".

מדוע ההחלטה על מתן סיוע ליוון, משפיעה על שער היורו?

"כי נוצרת ציפיה, שהיא נכונה ככל הנראה, לפיה חברי האיחוד מוכנים לסכן את המשמעת התקציבית, שסופה הדפסת כסף ואינפלציה".

למרות כל זאת, בינשטוק סבור, כי לא מדובר בסוף עידן האירו. "האירו הוא מטבע חדש, שהרבה חשבו שנולד בחטא. הנגידים של הבנק המרכזי באירופה הבינו שצריך להוכיח כי מדובר במטבע איתן ויציב, והם הצליחו בכך: כאשר האירו נולד לעולם, שער החליפין היה אירו אחד לדולר. עד למשבר הזה האירו התחזק מאוד מול הדולר והגיע ל-1.5 דולר לאירו. בגלל זה ראו בו מטבע חזק ויציב שמנוהל נכון.

"אפילו במשבר הפיננסי הגדול, הדולר נחלש והאירו החזיק מעמד. זה נפסק במשבר היווני, ובגלל זה כולם מבינים עכשיו, שהפוליטיקאים מוכנים להציל את יוון ולגבות את הבזבזנות שלה. אז צריכים למצוא את הכסף כדי לעזור ליוונים, ומי יודע למי עוד יצטרכו לעזור אחר כך.

"זה יגרום לאינפלציה ולחוסר יציבות בגוש האירו. כל ההישגים הנפלאים של אירופה ב-10 השנים הראשונות של האירו ירדו לטמיון ואנשים רואים את זה. זה לא שהמטבע יתמטוטט - האירו יוסיף להתקיים, אבל השער ייחלש בגלל החשש ממה שיקרה בעתיד".

בינשטוק מוסיף, כי המשבר באירופה קשור למשבר הכלכלי הגדול שפרץ באוגוסט 2008. "רוב משקי העולם סבלו מאוד בגלל המיתון. ההכנסה ממסים ירדה ביוון וגם במקומות אחרים. תמיד יש איזה משק חלש שהוא הקש ששובר את גב הגמל. יכול להיות שבלי המשבר הפיננסי - המשבר עם יוון לא היה מתפרץ עכשיו אלא בעוד 4 שנים".

# data[].attributes.attachment_link.title
"היום יוון, מחר פורטוגל - מחרתיים ספרד"

# data[].attributes.attachment_link.description
חבילת הסיוע ליוון שגובשה על ידי מדינות אירופה וקרן המטבע הבינלאומי, קורמת עור וגידים: בסוף השבוע האחרון הוסר המכשול האחרון, כאשר בית הנבחרים העליון של גרמניה, הכלכלה הגדולה ביותר באיחוד האירופי, אישר להגיש סיוע של 22.4 מיליארד אירו ליוון. האישור של גרמניה ניתן לאחר שביום חמישי האחרון אישר הפרלמנט היווני את תוכנית הקיצוצים בהיקף של 30 מיליארד אירו עד 2012.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מי שעבדו כמעט 20 שנה במפעל הטקסטיל "סלטק" בקריית שמונה, עסקו עד לאחרונה בייצור פרטי לבוש למשטרת ישראל. אבל המשטרה החליטה להעדיף במכרזים לייצור המדים חברות המייבאות אותם מסין. השבוע יצאו העובדים לירושלים, להפגנה מול המשרד לביטחון פנים, במחאה על העברת ייצור המדים מזרחה. "גונבים לנו את הפרנסה ולוקחים אותה לסין", אמרו בכאב.

זעקת העובדים נוגעת ללב. רובם אנשים מבוגרים שאם יפוטרו יתקשו מאוד אם בכלל למצוא עבודה חדשה. חלקם הגדול עולים חדשים. צודקים המפגינים גם באמרם שפיטוריהם יהפכו אותם לנטל על קופת המדינה, שתצטרך לשלם להם דמי אבטלה והבטחת הכנסה. יש גם משהו צורם ברעיון שדווקא המדינה תרכוש תוצרת חוץ ודווקא המדים - שכמו דגלים, יש להם משמעות סמלית-לאומית - ייוצרו בחוץ לארץ.

אבל הטיעונים הללו אינם סיבה טובה מספיק בשביל לכפות על המשטרה לקנות מדים כחול-לבן. המתפרות המעטות שנשארו בישראל עלולות להיסגר גם אם המשטרה תרכוש מהן. תפירת טקסטיל היא משלח יד שאינו מתאים עוד למשק הישראלי. מרבית המפעלים בישראל יכולים להתמודד בקלות בתחרות עם כוח העבודה הזול של העולם השני והשלישי, כיוון שיש כאן הרבה ממה שאין שם: טכנולוגיה מתקדמת, שימוש בפטנטים חדשניים, תקנים מחמירים וניצול נבון של יתרונות העובד הישראלי, שהוא אינטליגנטי, משכיל, אמין ויצירתי יותר מעמיתיו ובסין ובמרבית העולם.

מתפרות הטקסטיל, לעומת זאת, אינן מנצלות את היתרונות הללו, ולכן אינן עומדות באתגרי הגלובליזציה. רובן מפסידות, למרות ההטבות והמענקים הנדיבים שהמדינה מעבירה להם, שרובם זורמים לכיסי היזמים והמנהלים. אם המדינה תרכוש מהן מדים רק כדי לספק עבודה, היא תימצא משלמת קצבה סמויה לא רק לעובדים, אלא גם למעסיקיהם העשירים. אם המדינה הייתה דואגת לעובדים, היא הייתה מספקת להם הכשרה מקצועית חדשה, ולעזאזל המפעל ובעליו.

יש גם שיקול נוסף, לא פחות חשוב. משטרת ישראל היא משטרה דלה ומוזנחת. לפי נתוני המשרד לביטחון פנים, יש בישראל רק כ-19 אלף שוטרים, שהם כ-2.5 שוטרים על כל אלף תושבים, לעומת ארבעה שוטרים לנפש בארצות הברית ובין 3.5 לחמישה שוטרים לנפש באירופה. חלק גדול מהשוטרים הזוטרים מקבלים שכר מביש, וכמה מאות מהם מועסקים באמצעות חברות כוח אדם. גם הציוד המשטרתי מיושן. התוצאה ידועה: הפשיעה משתוללת, השוטרים אינם נוכחים ברחובות ומתקשים להגיע לאירועים, וכל גוף שידו משגת שוכר לו מאבטחים פרטיים (בשכר רעב).

לאחרונה אישרה ועדת הפנים של הכנסת חוק שיחייב את הממשלה להגדיל את מספר השוטרים ל-3.5 שוטרים לאלף נפש תוך שבע שנים. אז היא אישרה. כיום יש למשטרה תקן להעסיק 20 אלף שוטרים, אבל היא מעסיקה פחות, בגלל שמשרד האוצר אינו מספק לה די תקציב כדי לאייש 700 תקנים קיימים. איך אמר ח"כ שי חרמש בדיון שבו אושרה ההצעה? "זה לא משנה מה נחליט, בסוף יבוא פקיד באוצר ויעשה אחרת". ומצדם של הפקידים, אפשר היה לסגור את כל המשטרה ולהחליפה בחברות שמירה. "עובדי מדינה זה רעיון מטופש מהיסוד. עדיף היה שהמדינה לא תעסיק אף אחד", אמר לי פעם בכיר באוצר בשיחה פרטית.

מול פקידים כאלה, המשטרה צריכה להוכיח את יעילותה על כל צעד ושעל. אם היא רוצה שאי-פעם יגדילו את כוח האדם שלה, או, לפחות, שלא יקטינו אותו, אסור לה לבזבז שקל על מטרות שנויות במחלוקת. ודאי שאין זה מתפקידה לבזבז כסף על הזמנת מדים יקרים מישראל במקום מדים זולים מסין.

תעסוקת השוטרים אינה עומדת מול תעסוקת התופרות ביחס של אחד לאחד. גם אם המשטרה תמשיך לשלוח את ההזמנות לסין, לא בטוח שהמתפרות ייסגרו, וממש לא בטוח שהמשטרה תשתמש בכסף שתחסוך לגיוס שוטרים או להגדלת שכרם. אבל בטווח הארוך, שגשוגן של המתפרות טוב לתעסוקת התופרות, וחוסנה של המשטרה טוב לתעסוקת השוטרים. המשטרה היא מעסיק גדול יותר ממפעלי הטקסטיל, שמציע לעובדים, ובעיקר לעובדים הצעירים, מגוון תפקידים גדול ועשיר יותר ואופק בהיר יותר.

בראייה קרה ומפוכחת, מוטב שעובד הטקסטיל המבוגר, המוחלש, המנוצל והעייף יקבל פיצויים הגונים וילך הביתה, וילדיו יוכלו לפרנס את עצמם בכבוד - למשל במשטרה. וגם לספק פרנסה לעובדים העניים בסין זה ממש, אבל ממש לא פשע.

תני גולדשטיין, עורך ערוץ הכלכלה ב-ynet

החלטתה של משטרת ישראל להעביר את ייצור מוצרי הטקסטיל שהיא נדרשת להם לסין, היא עוול משווע.

לתפיסתי, המשרד לביטחון פנים מייצג את הריבון, ואילו הפועלים והמתפרות בהן הם עובדים, הם הנתינים. איך הריבון דואג לנתיניו? הוא נוטל מהם את עבודתם? הריבון צריך לדאוג להם. ואם ייטול מהם את פרנסתם, ייאלץ לשלם להם דמי אבטלה.

עובדי המתפרות לא ילכו מחר לעבוד בהיי-טק או בייצור מתכת. אלו אנשים שמיומנים בייצור הטקסטיל, ואין להם אופציה תעסוקתית אחרת. אלה נשים דרוזיות שלא יוצאות לעבודה מחוץ לכפר, אלו עולים חדשים שעובדים במתפרות בפריפריה הרחוקה, אלו פועלים קשי יום בקריית שמונה. כולם מכירים את המתפרה במצפה רמון, לאו דווקא כי היא הרבה יותר טובה מהמתפרות בסין, אלא כיוון שמדינת ישראל חושבת שאין בדרום מקורות פרנסה וצריך לסייע בכך. לכן נותנים להם לתפור מדים של צה"ל למרות שהעלויות שם גבוהות יותר. כך צריך לעשות גם בנושא מדי השוטרים.

עד לפני כשלוש שנים ייצרו בארץ את כל מדי השוטרים. אך אז החליטו על הפרטה, מין אופנה כזו שבאה כדי להוזיל עלויות. למה לייצר בארץ? זה מכביד, זה מצריך לוגיסטיקה. המשטרה ערכה מכרז בו זכתה חברה שמנפקת את מדי השוטרים תמורת שוברים. אותה חברה בחרה לייצר את המוצרים בסין כמובן. אבל מדים הם לא רק חולצה ומכנסיים שכל אחד יכול לייצר. יש להם מידות ודרישות איכות ספציפיות, נדרשת לכך מומחיות ומיומנות.

מדי השוטרים המיוצרים בסין היו באיכות ירודה ובמידות לא תקניות, התפרים התגלו כלא ראויים, הרוכסנים החלידו והמשטרה נאלצה לשלוח את המדים לתיקונים במתפרות בארץ. כך שבעצם המשטרה שילמה פעמיים, גם ליצרן וגם למי שתיקן את עבודתו. בנוסף, נאלצה המדינה לשלם דמי אבטלה למי שהפסיקו לייצר את המדים בארץ.

אך במקום לשלם דמי אבטלה, מן הראוי לספק עבודה. ייצור המדים בארץ יספק פרנסה לעוד 300 משפחות. אולי לא מדובר בהמוני אנשים, אבל מדובר בכל זאת במאות בתי אב. לשיטתה, המשטרה חוסכת כשמונה מיליון שקל בשנה. זה המחיר של עבודה עברית. תשקיף כלכלי שערכנו עם משרד רואי חשבון לגבי העלויות שנגזרות מסגירת המפעלים, מהטיפול במובטלים הללו ומשאר ההיבטים, לא רק את אלו של מחיר המדים, הוכיח חד משמעית שלמדינה יש רווח כלכלי אם תעדיף לייצר את המדים בארץ.

לצערי, המשרד לביטחון פנים לא רואה את התמונה בראייה רחבה, אלא מסתכל בפרספקטיבה צרה מאוד על עצמו. אנשיו שולחים אותנו למשרד האוצר כדי ששם יתקצבו אותו כנדרש.

אנו מקדמים בימים אלה הצעת חוק בכנסת, באמצעותה של ח"כ שלי יחימוביץ' וח"כים נוספים , שתחייב את כוחות הביטחון לרכוש מוצרי הטקסטיל ממדינת ישראל. לא אנחנו המצאנו את הגלגל - חוק כזה כבר קיים בארה"ב, שם מחוייבים הכוחות לרכוש טקסטיל על מוצריו מתוצרת אמריקנית בלבד. מתברר שגם הפנטגון קונה תחתונים רק מתוצרת אמריקנית לחייליו המשרתים בעיראק, ולא דרך יבואן. אסור לו על פי חוק לקנות סחורה מארץ אחרת.

אמנם תעשיות שלמות עוברות למזרח, אבל המדינה לא עוברת לשם. אם הייתי מעוניין למכור חולצות ומכנסיים רגילים, ייתכן שהייתי מקבל את תכתיבי השוק הללו. אבל מדינה היא לא פירמה או עסק פרטי. עליה לספק לנתיניה תשובות. ובעניין התעסוקה, עניי עירך קודמים.

צביקה ליברמן, מנהל איגוד תעשיות הטקסטיל

# data[].attributes.attachment_link.title
הפרטה וציונות - הולכות ביחד?

# data[].attributes.attachment_link.description
מי שעבדו כמעט 20 שנה במפעל הטקסטיל "סלטק" בקריית שמונה, עסקו עד לאחרונה בייצור פרטי לבוש למשטרת ישראל. אבל המשטרה החליטה להעדיף במכרזים לייצור המדים חברות המייבאות אותם מסין. השבוע יצאו העובדים לירושלים, להפגנה מול המשרד לביטחון פנים, במחאה על העברת ייצור המדים מזרחה. "גונבים לנו את הפרנסה ולוקחים אותה לסין", אמרו בכאב.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
המגמה הגוברת של מדינות בעולם לשוב לפרוטקציוניזם ולמכסי מגן, אשר באה בין השאר לידי ביטוי בנצחונו המפתיע של דונלד טראמפ בבחירות בארה"ב, החזירה את סוגיית הסחר הגלובלי למרכז הבמה.

לנוכח שובם של החששות מפני פרוץ מלחמת סחר עולמית, החליט סוחר הנגזרים לשעבר, מקס גלקה, ליצור מפה אינטראקטיבית של העולם שתסייע לאנשים להבין את היקף תזרימי הסחר הגלובלי.

במפה שיצר, מייצגות נקודות זזות את נקודות המוצא והיעדים של סחורות. המפה, שמבוססת על נתוני האו"ם, ממחישה היטב את מרכזיותן של ארה"ב, סין וגרמניה בסחר העולמי.

כל נקודה במפה מייצגת יצוא או יבוא בהיקף של מיליארד דולר, והצבעים השונים של הנקודות מייצגים מגזרים שונים כמו מזון, כימיקלים, מוצרי הלבשה, אלקטרוניקה, תחבורה ואחרים.

המפה מתייחסת לשנת 2015 שבה הסתכם שוק היבוא-יצוא העולמי ב-15.6 טריליון דולר, ומכאן שמופיעות בה 15,600 נקודות. ניתן לצפות במפה האינטראקטיבית המלאה כאן. לחיצה על מדינה מסוימת תציג רק את היבוא והיצוא של אותה המדינה.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
כלכלה עולמית

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
סוכנויות הידיעות

# data[].attributes.attachment_link.title
סוחר יצר מפה אינטראקטיבית של הסחר הגלובלי כפי שמעולם לא ראיתם

# data[].attributes.attachment_link.description
המגמה הגוברת של מדינות בעולם לשוב לפרוטקציוניזם ולמכסי מגן, אשר באה בין השאר לידי ביטוי בנצחונו המפתיע של דונלד טראמפ בבחירות בארה"ב, החזירה את סוגיית הסחר הגלובלי למרכז הבמה. לנוכח שובם של החששות מפני פרוץ מלחמת סחר עולמית, החליט סוחר הנגזרים לשעבר, מקס גלקה, ליצור מפה אינטראקטיבית של העולם שתסייע לאנשים להבין את היקף תזרימי הסחר הגלובלי.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כמעט כולנו מתלוננים על הפקקים בשעות השיא, אך מסתבר שהמצב יכול להיות גרוע יותר. הרבה יותר גרוע. בנגקוק הוכתרה כעיר עם הפקקים הגרועים ביותר בעולם בשעות השיא, זו השנה השנייה ברציפות, כך לפי יצרנית מכשירי ה-GPS, "טום טום" (TomTom).

קבלו ניוזלטר יומי המסכם את חדשות היום ישירות למייל שלכם. לחצו להרשמה

התוצאות מבוססות על ניטור של התנועה ב-390 ערים ב-48 מדינות במשך מספר שנים. המצב בסין הוא מהחמורים בעולם, וערים מהמדינה חולשות על שישה מבין 15 המקומות הראשונים, כולל בייג'ינג הבירה הממוקמת במקום ה-15. לוס אנג'לס, המדורגת במקום ה-14, היא העיר האמריקאית הבעייתית ביותר מבחינת פקקים. עומס התנועה בעיר אמנם לא הופך לקל יותר, אך היא הצליחה לרדת בשנים האחרונות בדירוג, מכיוון שהמצב החמיר בערים אחרות.

לדבריו של ניק כהן מ"טום טום", בנגקוק וערים גדולות נוספות בעולם המדורגות בפסגת הרשימה, הפכו לקורבנות של ההצלחה שלהן. כלכלות מתפתחות ואוכלוסייה צומחת מתרגמות ליותר תנועה של מכוניות ונוסעים. "זה אתגר לכל רשות מקומית לוודא שהתנועה ממשיכה לזרום", אמר.

לדבריו, המעבר של יותר אנשים לפרברים הפחות צפופים של בנגקוק הפך את הפקקים לחמורים יותר.

מקסיקו סיטי דורגה שנייה מבחינת העומס בשעות השיא, אך בחברה מציינים כי הבירה המקסיקנית היא הגרועה ביותר מבחינת עומסים בכל שעות היום. "לא משנה אם זה אמצע היום או אמצע הלילה, יש עומס בתנועה", הוסיף כהן.

מוסקבה דורגה חמישית, שיפור לעומת השנה שעברה, הודות לחוקי חנייה חדשים שאושרו בעיר, כולל גביית תשלום על חלק מהחניות, שעזרו להקל במעט על התנועה הכבדה. לפי כהן, החוקים החדשים "עזרו לשנות את ההתנהגות של האנשים".

גם באיסטנבול נרשמה הקלה מסוימת בפקקים, זאת מכיוון שהרשויות הקפידו להעביר לנהגים מידע מדויק יותר בזמן אמת על התנועה בכבישים. בעקבות זאת הצליחו הנהגים לתכנן בצורה טובה יותר את הנסיעה ולהימנע מפקקים רציניים. "המצב שם עדיין נוראי, אבל יש צמצום מסוים", אמר כהן.
15 הערים עם הפקקים הגרועים ביותר בשעות השיא:
1. בנגקוק, תאילנד

2. מקסיקו סיטי, מקסיקו

3. בוקרשט, רומניה

4. ג'קרטה, אינדונזיה

5. מוסקבה, רוסיה

6. צ'ונגצ'ינג, סין

7. איסטנבול, טורקיה

8. סנט פטרבורג, רוסיה

9. ג'וחאי, סין

10. סנטיאגו, צ'ילה

11. גואנגג'ואו, סין

12. שה-ג'יאג'וואנג, סין

13. שנזן, סין

14. לוס אנג'לס, ארה"ב

15. בייג'ינג, סין

# data[].attributes.attachment_link.title
תקועים בפקק: 15 הערים הגרועות בעולם מבחינת העומס בכבישים

# data[].attributes.attachment_link.description
כמעט כולנו מתלוננים על הפקקים בשעות השיא, אך מסתבר שהמצב יכול להיות גרוע יותר. הרבה יותר גרוע. בנגקוק הוכתרה כעיר עם הפקקים הגרועים ביותר בעולם בשעות השיא, זו השנה השנייה ברציפות, כך לפי יצרנית מכשירי ה-GPS, "טום טום" (TomTom). קבלו ניוזלטר יומי המסכם את חדשות היום ישירות למייל שלכם.

# data[].attributes.attachment_link.title
פארק עמק הצבאים בירושלים, שהוקם ביוזמת תושבים, ייפתח לציבור בשבוע הבא

# data[].attributes.attachment_link.description
אמנם הצבאים המקוריים בעמק לא שרדו את המאבק הארוך כנגד הקמת שכונת מגורים במקום, אך עדר חדש מתבסס בפארק, שיכלול לצד שטח טבעי גם עמדות תצפית, שבילים ופינות ישיבה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מי שקנה בשנים האחרונות קונסולת משחקים כמו "פלייסטיישן 2" או טלפון סלולרי חדש, מן הסתם אינו יודע שאחד מחומרי הגלם מהם בנויים המכשירים הוא המוצר הסופי של תהליך שכולל ילדים-עבדים, מלחמה עקובה מדם וביזה בקנה מידה בינלאומי של אפריקה - או ליתר דיוק, של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כמו במקרה של "יהלומי הדמים", גם כאן מדובר במשאב יקר-ערך לתרבות הצריכה של המערב, שליבה מלחמת אזרחים ביבשת השחורה. במקרה הזה מדובר במינרל שחור בשם קולטן, ממנו מפיקים אבקה הנקראת טנטלום, החיונית לייצור רכיבים מרכזיים במוצרים אלקטרוניים - מביפרים ועד למחשבים ניידים.

מלחמת האזרחים בקונגו, שמאז פריצתה ב-1998 גבתה את חייהם של יותר מחמישה מיליון בני אדם, ידועה כ"מלחמת העולם של אפריקה", מאחר שהיו מעורבים בה הצבאות של שמונה מדינות ועשרות מיליציות נוספות. ואולם, באחרונה העניקו חוקרים שם חדש לעימות: "מלחמת הפלייסטיישן". זאת, לאחר שהדרישה הגוברת למוצרי אלקטרוניקה במערב (כמו השקת ה"פלייסטיישן 2" בשנת 2000 או העלייה בשימוש בטלפונים סלולריים) הובילה לביקוש עצום לקולטן, וגרמה לתושבים רבים לזנוח את עבודות החקלאות לטובת כריית קולטן במכרות. היו גם מי שעשו זאת מחוסר ברירה - אלפי ילדים נאלצו לעבוד במכרות בתנאי עבדות ובסכנת מוות. היטיבה לתאר זאת אונה קינג, חברת פרלמנט בריטית לשעבר, שאמרה בראיון ל"אינדפנדנט" כי "ילדים בקונגו נשלחו למות במכרות כדי שילדים באירופה ובאמריקה יוכלו להרוג חייזרים מדומיינים בסלון שלהם".

לרוע מזלה, בורכה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-80% ממלאי הקולטן בעולם. מאגרים קטנים יותר מצויים באוסטרליה, בקנדה ובברזיל. דו"ח של ארגון התקשורת וזכויות האדם, "Toward ,Freedom" שפורסם בחודש שעבר שופך אור לא רק על התפקיד שמילא קולטן במלחמה בין המיליציות בקונגו, אלא גם על מאבק השליטה על המחצב בין מדינות שכנות. ב-1999 השתלט צבא רואנדה על מכרות קולטן רבים במזרח קונגו, ועל פי האו"ם הרוויח באותה שנה לפחות 250 מיליון דולר ממכירת קולטן בתיווך חברות כרייה. שנה לפני כן נמכר ק"ג של אבקת טנטלום בעבור 40 דולר; ב-2000, זינק המחיר ל-400 דולר לק"ג. האו"ם מאשים גם את בורונדי ואוגנדה בגניבת קולטן מקונגו. אוגנדה, שלא כורה קולטן בשטחה, ייצאה ב-1999 69.5 טונות של קולטן.

"משום מה נראה שהמערב התעלם מהסיפור הזה", אמר ל"הארץ" מחבר הדו"ח, ג'ון לאסקר. לדבריו, אדישות בקרב הציבור, ההשפעה הרבה של תעשיית המתכות וחברות הכרייה והמלחמה בטרור של נשיא ארה"ב, ג'ורג' בוש, דחקו את הנעשה בקונגו לשוליים. ועדיין, הוא אומר, "זו באמת חידה מדוע אנשים במערב לא מודעים למה שקרה בקונגו".

למרות שהמלחמה בקונגו הסתיימה רשמית ב-2006, מעשי האלימות ברחבי המדינה נמשכים והסכם השלום השברירי מופר באופן שיטתי. דו"ח של קואליציית ארגוני סיוע וזכויות אדם שהתפרסם בחודש שעבר קובע כי ביולי בלבד בוצעו 2,000 מקרי אונס במחוז קיבו שבמזרח המדינה - האזור העשיר ביותר בקולטן במדינה. מחקר של מכון פול קבע ב-2001 כי המסחר בקולטן במחוז זה "קשור ישירות לפעילויות של הקבוצות החמושות באזור", וכי החציבה הלא מבוקרת "הביאה לעלייתה של 'כלכלת מאפיה' המבוססת על צבאות מורדים ובעלי בריתם".

הנאשם הראשון בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג - בית דין ששוקל בימים אלו להוציא צו מעצר נגד נשיא סודאן עומר אל-באשיר באשמת פשעי מלחמה ורצח עם - היה תומאס לובונגה, מנהיג מיליציה בקונגו. לובונגה הואשם ב-2006 בגיוס ילדים-חיילים ובשליחתם למלחמה. המיליציה של לובונגה פעלה באזור איטורי שבצפון-מזרח המדינה, ולחמה במיליציות אחרות ובצבא אוגנדה על השליטה במחוז העשיר במחצבים - ובהם קולטן. אך הכרייה במזרח קונגו לא מאיימת רק על בני אדם. ב-2001 פלשו 10,000 כורים לפארק הלאומי "קהוזי-בייגה", שם חיו לפני פריצת המלחמה כ-8,000 גורילות בסכנת הכחדה. האו"ם מעריך כי מספרם ירד מאז לכ-1,000 בלבד. כריית קולטן גורמת גם לנזק סביבתי, כמו בירוא יערות וזיהום מקורות המים.

הקולטן נחצב במנהרות צרות שנחפרות בגדות הנהר, המועדות לקריסה. גלן לסאק מארגון "Save the Children" הבריטי, טוען כי אלפי ילדים נאלצים עד היום לעבוד במכרות. "הילדים חיוניים לתהליך מפני שהם יכולים להשתחל לחורים הקטנים יותר שנחפרים בגדות הנהר", אמר בחודש שעבר ל"גלזגו סאנדיי מייל". קולטן גם נחשב לחומר רעיל ביותר, שגורם למומים מולדים באזורים בהם הוא נחצב. עם זאת, כריית קולטן נחשבת לרווחית במיוחד, וניתן להרוויח ממנה עד 50 דולר בשבוע, לעומת 10 דולר בחודש מעבודות אחרות בקונגו.

ואולם, לא רק מדינות שכנות היו מעורבות בגניבת קולטן מקונגו. בדו"חות של האו"ם מ-2001 נטען כי עשרות חברות בינלאומיות הרוויחו מהלחימה באזור ומכריית הקולטן, וחלקן אף החריפו את הסכסוך כדי להבטיח גישה למחצב. האו"ם האשים 85 חברות זרות בליבוי הלחימה, "ישירות או לא ישירות, ביודעין או דרך רשלנות". ואולם, כמה חודשים לאחר מכן הודיע האו"ם כי ההאשמות מול החברות "נפתרו", מבלי לספק הסברים. לדברי ארגון "RAID", שממשיך לקרוא למדינות המערב לחקור את טענות האו"ם, ארה"ב עמדה מאחורי הלחץ על האו"ם "לפתור" את הטענות נגד החברות המערביות. מנהלת הארגון, פטרישיה פיני, אמרה לחוקרי "Toward Freedom" כי "הדבר נכון גם לגבי קנדה, בריטניה ובלגיה". חברות אלקטרוניקה והיי-טק רבות כמו קומפאק, דל, IBM, אריקסון, נוקיה וסימנס טענו כי הן אינן יודעות באיזה אופן ומי חצב את הקולטן שבמוצריהן.

באוגוסט 2003 טען העיתונאי אלכס שומטוף כי רוב משאבי הקולטן מקונגו מגיעים לארה"ב. לדבריו, בין הגופים המרוויחים מכך היה "Charlisle Group", קרן השקעות פרטית שבראשה עמד נשיא ארה"ב לשעבר, ג'ורג' בוש האב, ושמועצת המנהלים שלה כוללת בין השאר את שר החוץ לשעבר של ארה"ב, ג'יימס בייקר, וראש ממשלת בריטניה לשעבר, ג'ון מייג'ור. עד 2001 השקיעה משפחת בן-לאדן יותר משני מיליון דולר בחברה. מספר חברות כמו סוני, נוקיה ומוטורולה הודיעו בשנים האחרונות שלא ישתמשו במחצבים שנכרו באופן לא חוקי בקונגו, וממשלת קונגו מקווה להקים תוכנית לפיקוח על ייצור ויצוא לא חוקי של קולטן (בדומה ל"תהליך קימברלי" שנועד לקדם שקיפות בסחר ביהלומים). ואולם ייתכן שזה מעט מדי ומאוחר מדי. כפי שטען צוות מומחים של האו"ם, "חלק גדול מהקולטן שנגנב מקונגו נמצא כבר בתוך מחשבים ניידים, טלפונים סלולריים ומוצרי אלקטרוניקה מסביב לעולם".

מהו קולטן?? קולטן הוא מינרל העשוי מתערובת של קולומביט וטנטליט. כשהוא מעובד, הופך הקולטן לטנטלום, אבקה עמידה לחום שמסוגלת להוליך מטען חשמלי גבוה. תכונה זו הופכת את הקולטן למרכיב חיוני בקבלים, הרכיבים האלקטרוניים ששולטים בזרמי החשמל בתוך מעגלים חשמליים קטנים. קבלים כאלה מצויים ברוב הטלפונים הסלולריים, במחשבים ניידים, בביפרים ובמוצרים אלקטרוניים אחרים (כולל קונסולות משחק). תהליך כריית הקולטן בסיסי למדי, ומזכיר את הצורה שבה כרו זהב בקליפורניה בשנות ה-80 של המאה ה-19. עשרות או מאות אנשים חופרים בורות ומחילות בגדות נהרות, מפנים את העפר על הקרקע כדי להגיע לקולטן שמתחת לאדמה. לאחר מכן הם מסננים מים ואדמה בתוך גיגיות, והקולטן שוקע בתחתית הגיגיות.ישי הלפר

הקצוות המרוחקים של המאבק על הקולטן. למעלה, נער גרמני משחק בקונסולת פלייסטיישן; למטה: ילד במכרה בקונגו, ב-2006

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ילדי קונגו נשלחים למות בשביל הפלייסטיישן

# data[].attributes.attachment_link.title
ילדי קונגו נשלחים למות בשביל הפלייסטיישן

# data[].attributes.attachment_link.description
מי שקנה בשנים האחרונות קונסולת משחקים כמו "פלייסטיישן 2" או טלפון סלולרי חדש, מן הסתם אינו יודע שאחד מחומרי הגלם מהם בנויים המכשירים הוא המוצר הסופי של תהליך שכולל ילדים-עבדים, מלחמה עקובה מדם וביזה בקנה מידה בינלאומי של אפריקה - או ליתר דיוק, של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"כשאני רואה שלט שכתוב עליו 'שכונת האירוסים', אני יודע שברוב המקרים מדובר על מקום שפעם היו בו אירוסים, ועכשיו כבר לא", אומר מנחם זלוצקי, ראש אגף שטחים פתוחים ומגוון ביולוגי במשרד להגנת הסביבה. אבל גם הוא מודה שהמצב משתפר, המודעות גדלה, והשמירה על הטבע וההגנה על המגוון הביולוגי נכנסו כמעט למיינסטרים של התכנון.

וכשמדברים על שמירה על הטבע, כבר לא מדברים רק על אזורים מרוחקים אלא יותר ויותר על טבע עירוני, ועיריות רבות מכניסות תוכנית לשימור הטבע בשטחן כחלק מתוכניות המתאר העירוניות.

"קודם כל צריך לזהות איזה אתרי טבע חשובים יש בעיר", מסביר זלוצקי, "אחר כך מטמיעים את האתרים שנמצאו בסקר בעבודה השוטפת של התכנון והבנייה בעיר".

ירושלים היתה בין הראשונות לעשות זאת ("כי מציון תצא תורה" מגדיר זאת זלוצקי, שהוא ירושלמי בעצמו), והיא נחשבת אחת המובילות בארץ בשמירה על הטבע בתחומה. גם עיריית תל אביב ערכה סקר אקולוגי ואישרה לאחרונה תוכנית אב עירונית לשימור והגנה על הטבע העירוני, שכוללת פיתוח של אתרי טבע, צמצום השימוש בחומרי הדברה בטיפול באתרי טבע, שילוב הקהילה בשיקום של מה שכבר נהרס ועוד.

בשנה שעברה פרסם המשרד להגנת הסביבה "קול קורא" לביצוע סקרי טבע עירוני בעיריות, ובעקבותיו מתקיימים כיום סקרים כאלה ברשויות רבות, בהן אילת, ערד, באר שבע, קרית גת, אשדוד, נס ציונה, גבעתיים, פתח תקווה, כפר סבא, הוד השרון, רעננה, נתניה, פרדס חנה-כרכור ועוד. כרגע אין אף רשות ערבית שעורכת סקר טבע - וזלוצקי מקווה שיוקצה לכך מימון מיוחד, "כדי להתחיל, לפחות בנצרת ובשפרעם וברהט".

קיראו עוד ב"גלובס"

הכנת סקר כזה אורכת שנה וחצי-שנתיים כדי להקיף את כל עונות השנה, אך אינה יקרה במיוחד: בענף מעריכים את עלותו ב-70-100 אלף שקל, תלוי בגודל הרשות. המשרד להגנת הסביבה משתתף בחצי מהעלות, לעיריות שרוצות בכך.

- כל עיר צריכה סקר טבע כזה?

"הרבה פעמים שואלים אותנו מה כבר יש שם, למשל ביישוב כמו יהוד. אבל אין מקום שאין בו טבע, וצריך להסתכל על מה שיש ולשמור על מה שיש", אומר זלוצקי.

"קחי לדוגמה את שמורת האירוסים בנתניה, ואת בריכת החורף. אפשר היה לבנות על זה, זה נדל"ן נהדר, עם נוף לים על רכס הכורכר. אבל החליטו לשמור על זה, ובצדק. אותו דבר באשדוד: תוכנית המתאר של העיר כללה בעבר גם את השטחים של הדיונה הגדולה".

בסקר שנעשה באשדוד נמצא שהעיר "היא בית לשלושה מבתי הגידול המאוימים ביותר במרכז הארץ: חולות, כורכרים ובריכות חורף".

בחיפה הוגדרו לא פחות מ-37 אתרי טבע עירוני, וגם שם הושם דגש רב על הקשר בין העיר לבין סביבותיה, בגלל הואדיות והנחלים, ודגש על בעלי חיים וצמחים ימיים. ברמת גן, בסקר שנערך ב-2008, נמצאו למעלה מ-60 מיני ציפורים. קרוב ל-50 מינים של ציפורים נמצאו בבת ים. לקיומן של ציפורים יש קשר הדוק לקיומם של עצים - ואם נכרתים עצים, אפילו אם הם מועברים למקום אחר, יכולה להיות לכך פגיעה בציפורים.

זלוצקי: "אנחנו בקשר עם חלק גדול ממתכנני הערים וחלקם תכננו מערכות פיתוח ותשתית שלפעמים דרסו את אותם שטחים רבי ערך. הם אמרו: 'לא עשינו את זה בכוונה, אלא פשוט לא ידענו. אם היה סקר מצאי, שמראה אתרים שיש להם חשיבות גבוהה, היינו מתכננים אחרת'.

- אבל גם צריך בנייה בהיקף רחב.

"ברור לנו שיש צורך בפיתוח, ובתוספת של יחידות דיור. אבל צריך גם לראות שלא להכחיד את כל אותם שטחים ערכיים בתוך הערים שיש בהם עדיין טבע - וזה לטובת התושבים. בכל העולם יש נהירה לערים, וגם בישראל זה ככה. האוכלוסיה העירונית מתרחקת מהטבע וחשוב לאפשר לאותה אוכלוסיה נגישות לטבע במרחק קצר. לא תמיד כדי לראות פריחה צריך לנסוע לדרום האדום, וגם לא כולם יכולים לעשות זאת".

בתל אביב נמצאו בסקר לא פחות מ-51 אתרי טבע ו-37 אתרים נקודתיים, בשטחים פתוחים וב"רקמה עירונית בנויה". ראובן לדיאנסקי, חבר מועצה והנהלת העיר ת"א-יפו ויו"ר ועדת טבע עירוני ובעלי חיים: "תל אביב גדולה, ויש בה אתרים מקסימים. למשל, יש בה שתי בריכות חורף - האחת בדרום העיר ליד וולפסון, והשנייה בצפון העיר, סמוך לאזור המכללות. זה מקום מדהים, ממש קשה להאמין שהוא בתל אביב. הוא כל כך יפה שיש שם הדרכות שהרשות לאיכות הסביבה בעירייה מארגנת. יש גם אתר טבע עירוני לשימור בחוף הים בגבעת עלייה ביפו, שם מצאו ערכים יפים של צמחייה ובעלי חיים גם בתוך המים, וכמובן את נחל איילון, שעובר בתוך איילון. גם פארק הירקון באזור של בבלי הוכרז כאתר טבעי עירוני".
שתילה מקומית
תוכניות הטבע העירוני שנכתבו עד כה, כמו בראשל"צ למשל, שואפות לשקם ולו במעט נזק שנעשה עם השנים בבנייה לא מבוקרת ובהפרה של הטבע המקורי, למשל נטיעת צמחים לא מקומיים. בתוכנית של ראשון לציון נכתב, כי יש "לשמור על מקומות שבהם יש עדיין צמחייה מקומית מקורית, ולא שיחים שניטעו כחלק מתוכנית גינון ולא היו במקור באזור". בתוכנית התל אביבית נקבע כי "במידה ויוחלט על שתילה באתר, תישתל צמחייה מקומית ארץ ישראלית, זאת מתוך מטרה להבטיח סביבה תומכת חיים, קיומן של מערכות טבעיות, שמירה על המגוון הביולוגי".

לדיאנסקי: "פעילים סביבתיים רואים בזה הישג מאוד גדול, שמצליחים לשמר טבע עירוני וערך ביולוגי. לא גינה ששתלו בה דשא, אלא את הטבע שהיה במקור. בתל אביב יש עוד עשרות רבות של אזורי פארקים וטבע חוץ מאלה שנכללו ברשימה - אבל הם לא טבעיים".

- קל להגיד את זה בפברואר, כשהעשבייה והסביונים בשיאם.

זלוצקי: "נכון שיש בזה גם בעיות, כי בקיץ המראה הוא לא הכי יפה. אבל כאן אנחנו חיים. טבע מקומי זה גם ציפורים מקומיות, פרפרים. ולא מיינות ודררות".

לאחר שהסקר הושלם, מטמיעים כאמור את ממצאיו בתכנון. בירושלים דורשת תוכנית האב לשימור טבע כי בכל מקרה של תוכנית לפיתוח, יידרש היזם - בין אם הוא גורם פרטי או העירייה עצמה - לבצע תוכנית מפורטת שכוללת סקר שיוכן ע"י אקולוג מוסמך. באזורים שהוגדרו בירושלים כאתרים לשימור אקולוגי נקבעו הגבלות שונות: ללא תאורה, או הגבלת התאורה כך שלא תפריע למערכת הטבעית ולאוכלוסיית חיות הבר; ללא איסוף אשפה; תנועה להולכי רגל בלבד; ללא מתקנים; שמירה על הנגר במופע טבעי; ללא גידור, ללא בינוי, ללא שילוט; ללא תשתית לקבלת קהל.

"אתרי טבע מבחינתנו הם תשתית לכל דבר - כמו כבישים וקווי מים וחשמל", מסביר עמירם רותם, מנהל המחלקה לתכנון ולפיתוח בר קיימא בעיריית ירושלים. "לכן צריך להביא אותם בחשבון בתכנון ראשוני. זה המסר החשוב. בכל תוכנית בנייה עושים תוכנית אקולוגית מפורטת, וצריך להציע פתרונות לאזורי חיץ (בין השטח הבנוי לטבע) ולאזורים בדרגת שימור גבוהה. אנחנו מסתכלים גם על הדורות הבאים - שיהיו מסדרונות אקולוגיים, שתהיה המשכיות הטבע".

י- זמים בטח לא מאושרים מזה שיש עוד סקר שצריך לעשות ולשלם עליו, ועוד אלמנט להתחשב בו בתכנון. זה גם לוקח זמן.

רותם: "נכון שאף יזם לא רוצה עוד אלמנט בשיקולים שלו, אבל כמו שאתה נדרש לתכנון כבישים ומוסדות ציבור, חייבים להכניס גם את השיקול הזה. אין עימות חזיתי אלא דיונים ערים".

יערה ישראלי, יועצת העירייה לענייני אקולוגיה: "יש דין ודברים. אנחנו משתדלים להקל, שלא יוציאו כסף סתם. אבל צריך לזכור שרוב המתכננים בכלל לא מתייחסים לזה - לא רואים שיש שם בעלי חיים או צמחים מיוחדים".

- מה המשמעות המעשית של הגדרת מקום כאתר טבע עירוני?

לדיאנסקי: "ראשית, ברגע שהוגדרו אתרי טבע עירוני, אנחנו יודעים שאלה דברים שצריך להסתכל אליהם בצורה מדוקדקת. כל יזם שירצה להציע תוכנית שעלולה לפגוע באחד האתרים יצטרך להתייחס לכך וגם אנחנו נדע להתייחס לכך. מבחינה סטטוטורית, כשמביאים תב"ע לאישור, ברגע שהגדרנו את זה לשימור, זה מדליק לנו נורה אדומה.

"שנית, מאחר שאנחנו הגדרנו את אתרי הטבע, מחובתנו לתחזק אותם - וזה נכון לכל המחלקות העירוניות שלנו. העניין השלישי הוא החינוך - אנו כרשות מקומית עושים פעולות לקרב את האנשים אל אתרי הטבע".

- ובאמת יש שיתוף פעולה מכל מחלקות העירייה?

"ברגע שהחלטנו - זה קיבל רוח גבית משמעותית מראש העיר. אם רון חולדאי לא היה עומד מאחורי זה, זה לא היה מתקדם. כיוון שכך, חלה על כולנו חובה לראות שזה יישמר".

התמיכה של הציבור והקהילה המקומית באתרי הטבע חשובה לרשויות המקומיות משני כיוונים: הן כדי לערב את הקהילה בנעשה ולקבל מהציבור רוח גבית מול יזמים ותוכניות פיתוח אגרסיביות, הן כדי לשמור על האתרים עצמם.
"קיומי והכרחי"
זלוצקי: "באחריות ראשי הרשויות לשתף את הציבור במידע, גם באופן מקוון. אם מצליחים לגייס גרעין של אנשים מקומיים לביצוע הסקר עצמו זה הכי טוב. בחלק מהיישובים יש פנסיונרים שמחפשים תעסוקה ויש להם עניין לתרום לקהילה והם משתתפים בסקר ואחר כך הם שמחים להעביר את המידע הלאה".

"ירושלים היא בכלל עיר מאוד קהילתית", אומר רותם. "יש בעיר קרוב ל-70 גינות קהילתיות. הציבור הוכיח את המעורבות שלו למשל בהתנגדות לבנייה בעמק הצבאים. כל סוגי האוכלוסיה מגיעים היום אל העמק, ובחינם. משקפות בחינם, יש אגם עם כיסאות נוח, זה נהדר".

עמיר בלבן, רכז תחום הטבע העירוני בחברה להגנת הטבע שיש מי שמכנה אותו "הכהן הגדול של הטבע העירוני בישראל", מציין שההתקדמות היא תולדה של מהלך משולב של ארבעה גורמים: המשרד להגנת הסביבה, רשויות מקומיות, קרן ברכה והחברה להגנת הטבע.

"המהלך הזה מטרתו לשלב את הסביבה העירונית למיתון ההשפעות הישירות והעקיפות של הפיתוח העירוני על המגוון הביולוגי ועל הטבע, ולטייב השימוש בשירותים שמקבלים מהמערכות הללו".

- אנחנו לא באיחור?

"לא. הפעולות הנדרשות תואמות את עוצמת הפיתוח. עוצמת הפיתוח היום הרבה יותר גבוהה מבעבר. למשל, שטח פני עיר גדל פי 20 או פי 30 בתוך 20 שנה, וגדל פי 100 בתוך 100 שנים. אם נמשיך כך, נמצא את עצמנו בסביבה מפותחת אבל לא ראויה לחיי אדם. לכן, השמירה על הטבע היא לא עניין רצוי אלא קיומי והכרחי.

"המידע שעולה מהסקרים לא מיועד לחובבי טבע שרוצים לצאת לטייל, אלא לאנשים שמנהלים את העיר. ניהול הנגר, למשל, הוא עניין קריטי, ראינו את זה גם בחורף הזה. כשמכניסים נחל ליובל קטן, כמות הנגר עולה, יש בעיית ספיקה והנזקים אדירים. כל עיר שמשלימה סקר טבע עירוני מבינה שהמידע הוא תמונת מצב קיים, ואז נשאלת השאלה מה תמונת המצב הרצויה - מה אנחנו רוצים שיהיה. הנושא צובר תאוצה כי יש גם ביקוש מהציבור. אתר טבע עירוני במרחק הליכה מהבית זה נכס. עמק הצבאים שנחנך בירושלים יצר יהלום בסביבה מוטת פיתוח, שבה גרים יותר מ-50 אלף תושבים. העיר עפה מסביבו".

- השאלה אם זה לא מעכב פיתוח.

"מדברים על מצוקת דיור, אבל אפילו בתוכניות ותמ"ליות - ועדת העל הממשלתית המקדמת במהירות תוכניות בנייה גדולות - אי אפשר להתעלם מזה".

אני מזכירה לבלבן את מצבם העגום של שוחרי הסביבה בצמתי קבלת החלטות: לפני שנתיים החליטה המועצה הארצית לתכנון ובנייה להוציא את נציגי הסביבה מוועדת המשנה, וחזרה בה רק לאחר ביקורת ציבורית נרחבת. גם לקבינט הדיור בממשלה הנוכחית לא הוזמן תחילה השר להגנת הסביבה - אלא רק לאחר התערבות היועמ"ש.

"יש מצוקת דיור וצריך לטפל בה, אבל בואו נעשה את זה חכם ונכון. הסקרים לא מעכבי פיתוח אלא מקדמי פיתוח מקיים. נדרשים לשלב אותם בתוכנית בצורה חכמה ומושכלת. אפשר לעשות הרבה בין שחור ללבן".

זלוצקי: "אנחנו עובדים עם מהנדסי הערים ברשויות להטמיע את האתרים שנמצאו ראויים בדרגה גבוהה לשימור בתוך תוכניות המתאר. הדרישות שלנו, שהיו בעבר מאוד לא מקובלות, היום כבר מובנות. אנשים גם צריכים לגור ולחיות שם. ראשי הערים כבר יותר ויותר מבינים שצריך את זה".

בקרוב יתפרסם גם מסמך מדיניות ארצי לטבע עירוני, במטרה להביא את המידע והמדיניות בפני ראשי הרשויות, אלה שעוד לא עשו סקר.
"האחריות של המועצות האזוריות היא לקלוט בשבתות את תושבי הערים"
לא רק בתוך הערים מתקיימים סקרי טבע, אלא גם במועצות האזוריות. "אנחנו תומכים בסקרי טבע גם בשטחים הפתוחים מחוץ לערים שהם במועצות אזוריות וגם בתחום הערים", אומר זלוצקי. "אבל מטבע הדברים, השטחים הפתוחים העירוניים הם הרבה יותר קטנים ומצומצמים, והם מאוימים מאוד על ידי הפיתוח. כל יישוב, רובם יותר וחלקם פחות, יושבים על שטחים שבעבר היו שטחים טבעיים והיה בהם מגוון ביולוגי עשיר. ברגע שהשטח הזה הלך לפיתוח, המערכת האקולוגית וערכי הטבע בחלקם הגדול נכחדו".

ההרגשה של המטייל היא שגם אם אתם כבר מכריזים ומשמרים, הטרקטורונים באים בשבת ועושים כרצונם.

"מרכז המועצות האזוריות מודע לעניין החשיבות של זה, ובמידה מסוימת לקח על עצמו את התפקיד של שומרי השטחים הפתוחים. אני מסכים שצריך להגביר את האכיפה. הטרקטורונים הם צרה שלא כתובה בתורה, וזו גם בעיה בטיחותית וגם בעיה של זיהום אוויר. אבל יש שינוי דרמטי לטובה. הם הבינו שזה הערך המוסף שלהם - זו האחריות שלהם לקלוט בשבתות את תושבי הערים. ראש המועצה האזורית של לב השרון, עמיר ריטוב, הבין את החשיבות ועשה תוכנית למסדרונות אקולוגיים בין השטחים החקלאיים. לפעמים מספיק לתת עוד רוחב רצועה באזורים שגובלים בוואדיות או בנחלים וזה כבר נותן ערך מוסף גבוה. נכון שאם מדובר בקרקעות פרטיות זה הרבה יותר קשה".
העץ הנדיב: "רח' יפו הפך את עורו בזכות העצים"
לעצים יש תפקידים חשובים מאוד בעיר. מבחינת מיקרו-אקלים, הם מורידים טמפרטורה, נותנים צל להולכים ובית לציפורים. "מדברים על שינוי האקלים הגלובלי, המסת הקרחונים בקטבים ועליית המפלס בבנגלדש", אומר זלוצקי. "אבל צריך לדבר גם על מה שקורה פה. אנחנו באקלים הים התיכון ותמיד היה חם פה בקיץ. לעצים יש תפקיד חשוב מבחינת הצל.

"בפתח תקווה עשו סקר עצים משלים לסקר הטבע העירוני, כדי למפות את העצים שהם היום חלק בלתי נפרד מתכנון הרחובות, מהמרחב הציבורי. "אני חושב ומאמין שבערים זכות הקדימה היא להולכי רגל. לשם כך צריך צל. רח' יפו בירושלים הפך את עורו בזכות הרכבת הקלה וגם בזכות העצים שניטעו. זה משנה לגמרי את האווירה ואת היכולת ללכת. יש לכך חשיבות מאוד גדולה. כולל התייחסות מתאימה ומודעות שפ"ע (שיפור פני העיר) ברשויות המקומיות. לא לכסח עצים יותר מדי, לתת להם יחס של כבוד".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
המשרד להגנת הסביבה

# data[].attributes.attachment_link.title
איך משלבים את הטבע עם הרצון לבנות עוד ועוד בניינים?

# data[].attributes.attachment_link.description
"כשאני רואה שלט שכתוב עליו 'שכונת האירוסים', אני יודע שברוב המקרים מדובר על מקום שפעם היו בו אירוסים, ועכשיו כבר לא", אומר מנחם זלוצקי, ראש אגף שטחים פתוחים ומגוון ביולוגי במשרד להגנת הסביבה. אבל גם הוא מודה שהמצב משתפר, המודעות גדלה, והשמירה על הטבע וההגנה על המגוון הביולוגי נכנסו כמעט למיינסטרים של התכנון.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שיבח את פעילות ממשלתו בהרמת כוסית לחג שנערכה שלשום, ותקף את התקשורת שמגזימה בתיאור הבעיות במשק. בין השאר אמר נתניהו: "איפה שהתקשורת רואה פקקים, אני רואה מחלפים, רכבות וגשרים". אך האם בעיית הפקקים בישראל קיימת רק בכותרות העיתונים, והאם הקמת מחלפים היא הפתרון הרצוי?

הנריק הולולי, מנכ"ל משרד התחבורה באיחוד האירופית, שהגיע לפני חודש לסדרת פגישות עם בכירי ענף התחבורה המקומי - מציג תמונה שונה לגמרי מנתניהו. בדרכו לירושלים, שם נועד עם שר התחבורה ישראל כ"ץ וביקר במטה חברת מובילאיי בהר חוצבים, ערך הולולי היכרות עם עומס התנועה במעלה כביש 1 - והזדחל אף הוא לאטו בפקקים.

"גודש התנועה יוצר נטל על החברה. אם אתה צריך לבלות שעות על גבי שעות בפקקים, זה בא על חשבון השעות הפעילות של החיים", הזדהה הולולי עם מצוקת הנהגים הישראלים. בראיון ל-TheMarker, הוא הציג את השיטה האירופית למאבק בגודש בדרכים.

"עומסי התנועה הם אתגר שמשותף למדינות מפותחות ואחרות. העומסים הכבדים ביותר מתרחשים דווקא בחלקים אחרים של העולם, כמו במקסיקו סיטי, קהיר ומוסקבה. הנתונים מראים שהסיבה לכך היא שתכולת הכבישים אינה מתאימה יותר לריבוי כלי הרכב - וכן העובדה שבכל רכב יש נוסע אחד".

לדבריו, הפתרון למצוקה צריך להיות שילוב של כמה מהלכים: "ראשית, חייבים תחבורה ציבורית שפועלת טוב יותר ונותנת תמריץ לאנשים להשתמש בה. הדבר השני שצריך הוא יותר נסיעות שיתופיות, כדי להגדיל את הניצולת של כל מכונית. לאחר מכן, צריך להשתמש בטכנולוגיות שמאפשרות ניהול טוב יותר של התנועה. אבל דבר אחד ברור - לא פותרים את הגודש באמצעות סלילת כבישים נוספים. אין מקום לעוד כבישים בערים".

אחרי הצגת האג'נדה האירופית מגיע הולולי לפתרון הרגיש יותר מבחינה פוליטית וחברתית - ויסות התנועה באמצעות גביית אגרות גודש. "ערים רבות באירופה ובעולם גובות כסף מנהגים שנכנסים ברכב פרטי למרכז העיר, כדי לעודד אותם להתנייד בדרכים אחרות", הוא אומר.

כיצד מקבלים התושבים את חיובם בתשלום עבור נסיעה בעיר?

"צריך לשאול אם אנחנו רוצים את העיר למען האנשים או למען המכוניות. בעבר בנו את הערים למען מכוניות. אבל כיום, אנשים רוצים לקחת את העיר בחזרה לעצמם. לצורך כך דרוש אומץ פוליטי. לפעמים צריך לנקוט צעדים רגולטוריים, אחרת לא תמיד אפשרי להשיג את הפתרונות המתאימים. מצד שני, רגולציה היא לא תמיד הפתרון הטוב ביותר. צריך לבחון קודם את הפתרונות הקלים. לא תמיד נכון לשנות רגולציה, אלא כצעד סופי".

"האסטונים אובססיביים למכוניות"

הולולי, 47, כלכלן בהכשרתו, מכהן בתפקידו באיחוד האירופי מאז 2015. זה 13 שנה שהוא משמש בתפקידים שונים במטה האיחוד האירופי בבריסל, מאז הצטרפה לאיחוד מולדתו, אסטוניה. כבר בגיל 31 מונה הולולי בה לתפקיד שר הכלכלה האסטוני, תפקיד שבו החזיק במשך שלושה חודשים, עד שהתפרקה הממשלה.

בטאלין, בירת אסטוניה, מיושם פרויקט תחבורתי יוצא דופן. ב-2013 בוטלו התשלומים על נסיעות באוטובוסים ובחשמלית בעיר, שבה מתגוררים יותר מ-400 אלף איש, במטרה להפחית ככל הניתן את השימוש ברכב הפרטי.

בתוך שנה מהשקת הרפורמה, שיעור הנסיעות בתחבורה הציבורית בטאלין צמח מ-55% ל-63%. ואולם, העלייה בביקוש לשירות התרכזה בעיקר בקרב משתמשים קיימים, ובנסיעות קצרות שהחליפו הליכה. שיעור הנסיעות במכונית ירד באופן מתון מ-30% ל-28%.

לאור התוצאות, היית ממליץ לממשלת ישראל להחיל מדיניות של תחבורה ציבורית חינמית?

"הפרויקט בטאלין עובד די טוב, אבל האסטונים עדיין אובססיביים למכוניות שלהם. בצד החיובי, הצלחנו לתמרץ אנשים להשתמש יותר בתחבורה הציבורית מכפי שעשו קודם. מובן שאין ארוחות חינם. תחבורה ציבורית חינמית לא באמת קיימת, כי הכסף מגיע ממקור אחר. זו שאלה של בחירה, ורבים יאמרו שתחבורה ציבורית בחינם היא הבחירה הנכונה, כי כך מתמרצים אנשים להשאיר את המכוניות בבית.

"עדיין מוקדם לקבוע, אבל אני חושב שרוב תושבי טאלין קיבלו את המהלך באופן חיובי. היום יהיה קשה מאוד לסובב את הגלגל לאחור. מי שיחליט לבטל את הנסיעה החינמית כנראה לא יזכה להרבה קולות בבחירות הבאות".

ומה לגבי מודלים כמו של אובר, שמציעה הסעות בתשלום במכוניות פרטיות?

"הפתרון של אובר כבר שינה את דפוסי התחבורה של המוני אנשים ברבות מערי העולם. קשה מאוד לומר שאנחנו לא רוצים את השירות הזה, כי הוא כבר קיים, ואנשים אוהבים אותו. המדיניות שלנו היא שכדאי לראות איך הפתרון של אובר יכול להשתלב עם הרגולציה, ואילו שינויים רצוי לערוך בה כדי לעמוד בציפיות של העולם המודרני. במקביל, אובר צריכים לראות כיצד הם יכולים להשתלב במסגרת הרגולציה הקיימת, והם אכן מציעים שירותים שונים במדינות שונות.

"בטווח הרחוק, אני לא מאמין שאפשר לחסום טכנולוגיות חדשות. אני מאמין שכל הפתרונות הטכנולוגיים החדשים שאנו רואים הם כאן כדי להישאר. עדיף להתרגל אליהם ולראות את חצי הכוס המלאה - ולא את הריקה".

ואולם, חצי הכוס הריקה היא זו שגרמה לאובר להיתקל בקשיים מול הרשויות בכמה מדינות באירופה, כולל גרמניה, ספרד, צרפת ואנגליה. בחלק מהמקרים נטען להתנהלות בלתי־הולמת של החברה מול נהגיה - וכן מול החוק.

"אנחנו צריכים לוודא שהשירות שמסופק עומד בשורה אחת עם דרישות החוק הקיימות", מדגיש הולולי. "אין לנו עדיין מדיניות כלל אירופית ביחס לאובר, ומדינות וערים שונות עשו בחירות שונות. ישנן מדינות שבהן השירות אסור, ואחרות שבהן אובר עובדת בצמוד עם הרשויות הלאומיות כדי לטפל בפערים".

בישראל יש לבעלי המוניות כוח פוליטי והם מפעילים לובי לחסימת אובר. האם זו תופעה נפוצה במדינות האיחוד?

"בכל מדינה יש בעיות משלה, אבל יש הרבה מהמשותף. מובן שלנהגי המוניות יש הסתייגויות מכניסת שירותים כמו אובר, אבל יש הרבה מידע שצריך להתקבל והסברים שדרושים לפני שמקבלים הכרעה".

"מובילאיי חברה פנטסטית"

תעשיית הרכב העולמית צועדת בכיוונים של מכונית ללא נהג, שמסוגלת "לתקשר" עם כלי הרכב האחרים על הכביש ועם התשתיות. הסיכון שפותח חזון זה, השתלטות עוינת של האקרים על מכוניות ואף על מערכי תחבורה שלמים, מעסיק את הולולי רבות. לדעתו, חברות טכנולוגיה ישראליות מתחום הסייבר צריכות להיות בחזית הלוחמה בטרור עתידני שכזה.

"אנחנו בהחלט צריכים לעבוד בצמוד עם שותפינו הישראלים בנושא אבטחת סייבר בתחבורה, כי איום הטרור על יעדי תחבורה הוא משותף לכולנו", אמר הולולי לפני הפיגוע הרצחני שאירע שלשום ברכבת התחתית בסנט פטרסבורג. "כל אותן מכוניות אוטונומיות ומערכות חכמות לניהול תחבורה לא יילקחו ברצינות אם רמת ההגנה על הסייבר לא תהיה גבוהה מאוד. זה אתגר עבורנו כיום. ככל שהתחבורה הופכת לדיגיטלית, נוצרים יותר אתגרים בהגנה על המערכות, וחייבים רמת אבטחה גבוהה".

בנושא הרכב האוטונומי, נפגש הולולי עם אנשי מובילאיי הישראלית, שבחודש שעבר הודיעה על מכירתה לאינטל בסכום חסר תקדים לחברה מקומית - 15.3 מיליארד דולר. "מובילאיי היא חברה פנטסטית במונחים של החזון והפתרונות שהיא מספקת. היא מספקת הרבה פתרונות לרכב האוטונומי, אבל זה רק צד אחד בפורטפוליו שלה. הכי חשוב שמובילאיי היא חברה שיכולה לספק טכנולוגיה מהפכנית שתוודא כי הרבה פחות אנשים ימותו בכבישים. כולנו רוצים לראות את זה קורה. בכל שנה באירופה מתים בגלל תאונות דרכים כ-30 אלף בני אדם. זו גודל של עיר קטנה, ואנחנו לא יכולים להרשות זאת לעצמנו".

האם יש דרך להעלים את תאונות הדרכים באמצעות טכנולוגיה?

"החזון שלנו באירופה הוא אפס הרוגים, ואני בטוח שיום אחד יהיה אפשרי להשיג זאת. כדי שזה יקרה, חייבים לאמץ טכנולוגיות חדשות. ישנם שלושה גורמים מרכזיים בבטיחות בדרכים: הגורם האנושי, הרכב והתשתית. הגורם האנושי אחראי על כמעט 90% מכלל התאונות, אז אם אפשר לצמצם אותו בשימוש בטכנולוגיות כמו שמוביליאיי מציעה - זה יעשה שירות אדיר לא רק לישראל ולא רק לאירופה, אלא לכל העולם".

האם תשנו את הרגולציה במדינות האיחוד, כך שכלי רכב יחויבו בהתקנת מערכות בטיחות כמו אלה שמייצרת מובילאיי?

"מובילאיי כמובן שחקנית חשובה מאוד, אבל אנחנו רוצים לראות את התמונה הגדולה. אנו פתוחים לכל החברות שמספקות טכנולוגיה להפיכת הכבישים שלנו לבטוחים יותר, וליצירת נהיגה אינטליגנטית וצפויה יותר. כרגולטור, חשוב בשבילנו להבין מה מצופה מאתנו, כדי שניצור תנאים מתאימים להטמעת טכנולוגיות חשובות".

ומה לגבי העתיד של הרכב האוטונומי?

"הרכב האוטונומי הוא אחד המרכיבים שבהחלט תורמים באופן חיובי לפתרון בעיית הגודש. אבל צריך שילוב של ניהול תחבורה חכם ומוכנות של אנשים לחלוק נסיעות. אין פתרון קסם יחיד שיעלים בכוחות עצמו את הפקקים, אלא קומבינציה של מהלכים.

"הרכב האוטונומי לא ישתלט על הכבישים כבר מחר, אבל ברור שאנחנו נעים לכיוון הזה. במיוחד בישראל, מפני שיש לכם חברות טכנולוגיה רבות המקדמות את פיתוח הרכב האוטונומי".

"מעדיפים שישראל תרכוש ציוד מתוצרת אירופית"

הפרויקטים המסילתיים הרבים שמתוכננים כיום בישראל, כמו קווי רכבת ישראל ופרויקטי הרכבות הקלות בגוש דן ובירושלים, יוצרים לדעת הנריק הולולי בסיס להידוק של שיתוף הפעולה בין ישראל למדינות אירופה בכל הקשור למכרזי הרכש הקרובים.

"אנחנו באירופה בטוחים ביכולת שלנו לספק עבורכם את הרכבות ואת ציוד המסילות והאיתות הטובים ביותר שיש, ואנו מקווים שישראל תעדיף לרכוש אותם", הוא אומר בהתייחס לתחרות הקשה שבה נתקלות יצרניות הציוד האירופיות מכיוון המזרח הרחוק.

מה דעתך על הזכייה של חברת הרכבות הסינית במכרז לאספקת הקרונות לקו הרכבת הקלה בגוש דן?

"זה תלוי במי שהממשלה הישראלית רוצה לעבוד אתו. המסר שלי לרשויות בישראל הוא שיש לנו באירופה יצרנים מאוד תחרותיים ואיכותיים בענף הרכבות, והם מעוניינים לקחת חלק בכל מכרז פתוח שמתנהל בישראל.

"תמיד דרוש איזון בין המחיר לאיכות, אבל הממשלה הישראלית היא שתקבע את התנאים. אם שמים את ישראל בקונטקסט הרחב מבחינה גיאוגרפית, חברות הרכבות האירופיות נוכחות מאוד באזור, לצורך פרויקטים חשובים בסעודיה ובמדינות ערב. הפיתוח הרכבתי מאוד נוכח במזרח התיכון".

# data[].attributes.attachment_link.title
האיחוד האירופי עונה לנתניהו: "לא פותרים פקקים באמצעות סלילת כבישים נוספים"

# data[].attributes.attachment_link.description
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שיבח את פעילות ממשלתו בהרמת כוסית לחג שנערכה שלשום, ותקף את התקשורת שמגזימה בתיאור הבעיות במשק. בין השאר אמר נתניהו: "איפה שהתקשורת רואה פקקים, אני רואה מחלפים, רכבות וגשרים". אך האם בעיית הפקקים בישראל קיימת רק בכותרות העיתונים, והאם הקמת מחלפים היא הפתרון הרצוי?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
עובד בהסוואה: דז'יאן זאנג, סטודנט באוניברסיטת ניו-יורק, עבד בקיץ 2016 במשך שישה שבועות במפעל פגטרון ליד שנגחאי, שבו בין היתר מייצרים אייפונים עבור חברת אפל, בלי שאף אחד ידע שהוא אמריקני. בראיון מקיף ל-Business Insider סיפר הסטודנט על חוויותיו מהמפעל.

זאנג סיפר כי הוא שובץ למשמרת הערב והלילה, שנמשכת 12 שעות - כולל הפסקות ושעות נוספות. המשמרת מתחילה בשעה 19:30 ולכן היה עליו לצאת מאזור המגורים כחצי שעה לפני כן. לדבריו, העבודה שלו הייתה די מונוטונית. לכל עובד ב"פס הייצור" הייתה משימה אחת בהרכבת האייפון שעליו היה לבצע.

בתחילה הוא חיבר את הרמקול של האייפון בפס הייצור של האייפון 6S, אבל מאוחר יותר הוא עבר לפס יצור של האייפון 7. לדבריו, בתפקידו הראשון כל מה שהיה עליו לעשות הוא לקחת אייפון מקופסה, להבריג את הרמקול למכשיר, ואז להכניס אותו לקופסה ולהמתין לאייפון הבא. "ביצעתי את אותה פעולה שוב ושוב ושוב - לאורך כל היום", הוא סיפר בראיון. זאנג - שמתכוון לעבוד בארגון לזכויות אדם לאחר סיום לימודיו - סיפר כי כתוצאה מכך הוא ישב לפעמים שעות מבלי שעשה דבר, כיוון שהעובדים שלפניו התעכבו.

הוא הוסיף כי העובדים אינם מורשים לדבר זה עם זה, נאסר עליהם לקום ממקומם וגם הם אינם מורשים ללכת לשירותים - פרט לזמני ההפסקות. הסטודנט האמריקני אמר כי בעיקר במקרים שבהם היה צריך לשבת ללא מעש בהמתנה לאייפון הבא - קשה היה שלא להירדם. לדבריו, עובדים שנשענים על השולחן כשאין להם עבודה זוכים לצעקות מצד המפקחים. אחד העונשים ל"מנמנמים" הוא לעמוד עד סוף משמרת הלילה.

לאחר שעתיים של עבודה רצופה מקבלים העובדים 10 דקות הפסקה. לדבריו, עובדים רבים מנצלים את הזמן כדי ללכת לשירותים או לשתות מים, אך יש כמה שמנסים לתפוס תנומה קצרצרה. במהלך המשמרת יוצאים העובדים גם להפסקה הנמשכת 50 דקות - שבה הם מגיעים לקפיטריה כדי לאכול. לדבריו, הארוחה כוללת ירקות, בשר וגם אורז. הוא הוסיף כי לפעמים יש גם פירות. זאנג סיפר כי חלק מהעובדים מסיימים לאכול מהר כדי לישון עוד כמה דקות על ספות "שאינן כל כך נוחות" המפוזרות באזור הקפיטריה.

לאחר שהמשמרת מסתיימת מורשים העובדים לחזור למעונות כדי לישון. זאנג סיפר כי הוא חלק חדר עם שבעה עובדים נוספים. לדבריו, אם היה לו מזל - היו במקלחות מים חמים. הוא הוסיף כי בחלק מהימים לא היו מים חמים במקלחות ואפילו היו ימים שבהם לא היה מים בכלל. הוא סיפר כי הארוחות אינן רעות וכי עלותן נעה בין 5 ל-8 יואן (עד 1.16 דולר). הוא סיפר כי אחרי המשמרת מתקשים העובדים לישון והם יוצאים לשחק במשחקי וידאו בשעת בוקר מוקדמת או צופים בסרטים.

ומה בנוגע למשכורות? זאנג סיפר כי הוא הרוויח 3,100 יואן (450 דולר) בחודש הראשון לעבודתו במפעל. לדבריו המשכורת הבסיסית היא 2,320 יואן, אך הוא הרוויח עוד כסף בשעות נוספות. הוא הוסיף כי מדובר בסכום הגבוה ממשכורת המינימום בסין. לדבריו, בששת השבועות שבהם עבד במפעל בסין הרוויח 665 דולר. בשל המשכורת הנמוכה - עובדים במפעל שבו מייצרים אייפונים - לא יכולים להרשות לעצמם לרכוש אייפונים חדשים.

המפעל עצמו יושב על שטח עצום בגודל 90 מגרשי פוטבול ומעסיק כמעט 50 אלף איש. במרכזו כיכר עם תחנת כיבוי אש, משטרה ומשרד דואר. בין לבין יש מדשאות ובריכות דגים, והעובדים מתניידים בשאטלים. הסדר והדיוק שוררים בכל מקום, שכן התזמון והיעילות חשובים: שרשרת הייצור של אפל חייבת להיות מהירה ויעילה כדי לענות על הביקושים, להוזיל את עלויות הייצור - ולמקסם את הרווחים.

# data[].attributes.attachment_link.title
סטודנט חושף: כך עובדים במפעל שמייצר עבור אפל בסין

# data[].attributes.attachment_link.description
עובד בהסוואה: דז'יאן זאנג, סטודנט באוניברסיטת ניו-יורק, עבד בקיץ 2016 במשך שישה שבועות במפעל פגטרון ליד שנגחאי, שבו בין היתר מייצרים אייפונים עבור חברת אפל, בלי שאף אחד ידע שהוא אמריקני. בראיון מקיף ל-Business Insider סיפר הסטודנט על חוויותיו מהמפעל. זאנג סיפר כי הוא שובץ למשמרת הערב והלילה, שנמשכת 12 שעות - כולל הפסקות ושעות נוספות.