# data[].attributes.headline
Pagal pavyzdį sudaryk literatūros sąrašą ir įkelk prie kalbos plano.

# data[].attributes.subject
Pagal pavyzdį sudaryk literatūros sąrašą ir įkelk prie kalbos plano.

# data[].attributes.body
Žinomas prancūzų filosofas – egzistencialistas. Pagrindinė šio filosofo veikalų tema – klausimai, kokia yra žmogaus egzistavimo prasmė ir ar vertas gyvenimas to, kad gyventum. Esminis Kamiu filosofijos principas – žmogaus gyvenimo absurdiškumas. Tačiau reikia gyventi susitaikant su beprasmybe, nors pats gyvenimas ir beprasmiškas. Kamiu absurdo žmogus nenusilenkia beprasmybei, o prieš ją sukyla.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
TURINYS

ĮVADAS..............................3

I. BŪTIES ATVIRUMAS MIRČIAI: HEIDEGGERIS....................5

II. MIRTIES BEPRASMYBĖ: SARTRE...........................7

III. AR MIRTIS TURI PRASMĘ: CAMUS........................10

IV. AR VERTA GYVENTI: JAMES........................... 14

V. AR MIRTIS - EGZISTENCIJOS PABAIGA: NAGEL............... 16

IŠVADOS.............................. 19

NAUDOTA LITERATŪRA.............................. 20

ĮVADAS

Ar filosofija pajėgia mąstyti mirtį? Mirtis atsirado kartu su gyvenimu. Žmonės skirtingai suvokia mirties problemą. Vieni gyvena lyg jų neliestų, o kiti, apimti šios baimės, gyvena nuolat jausdami jų šešėlį. Mirtis - tradicinis filosofijos objektas. Filosofija sukuria diskursą, nukreiptą prieš mirtį. Dar Sokratas teigė, kad filosofuoti - tai mokytis mirti. Mirties prasmė -- jos kaip gyvenimo pabaigos samprata, fenomeno "ribinė" situacija.

Vadinasi, gyvenimas yra mirtin - būtin, t.y. esminė kiekvieno žmogaus būties galimybė.

Mirtis gali būti tik "mano" ir niekieno kito. Aš negaliu numirti už kitą žmogų, nes mirtis - tai atskira kiekvieno žmogaus lemtis. Jos išvengti ar kažkam perduoti yra neįmanoma.

Heideggeris, J.P. Sartre'as, A. Camus, W. James'as - tai filosofai, kurių požiūrius į mirtį, mirties sąvoką bandysiu gvildenti savo darbe. Taip pat paminėsiu Niujorko universiteto filosofijos ir teisės profesoriaus T.Nagel'io nuomonę apie mmirtį, pomirtinį gyvenimą , mirties baimės priežastis. Šį autorių pasirinkau todėl, kad jo dėstomos mintys knygelėje "Ką visa tai reiškia?", skiriasi nuo kitų, mano pasirinktų filosofų, nuomonių. Nagel'is akcentuoja tai, kas paprastam žmogui būtų suprantama ir paskatintų susidomėti mirties problema. SSkyrelis apie mirtį yra parašytas paprastais, lengvai suprantamais žodžiais, nėra jokių užslėptų minčių, alegorijų ir dviprasmybių. Ne veltui dar ši knygelė vadinama "Labai trumpas įvadas į filosofiją".

Žymus vokiečių filosofas Heideggeris mirties problemą aptaria kur kas esmingiau ir giliau. Žmogaus egzistencija ir yra "gyvenimas mirčiai". Žmogus turi įsisamoninti, kad visada gyvena mirties akivaizdoje. Mirtis - vienintelis įvykis, kuriame mes esame visiškai vieni ir vieniši.

J.P. Sartre'as - prancūzų filosofas ir rašytojas, kaip ir Heideggeris pradeda nuo Būties sąvokos. Bet analizuodamas baimę, filosofas pasuka kitu keliu nei Heideggeris. Tačiau nei Heideggeris, nei Sartre'as mirčiai tiesiogiai "neatstovauja". Mirtis mus tiesiog skatina atidžiau pažvelgti į savo egistencijos prasmę.Kaip niekas kitas už mane negali mylėti,miegoti, kvėpuoti, taip niekas kitas negali už mane numirti

A.Camus - taip pat žžinomas prancūzų filosofas - egzistencialistas. Pagrindinė šio filosofo veikalų tema - klausimai, kokia yra žmogaus egzistavimo prasmė ir ar vertas gyvenimas to, kad gyventum. Esminis Camus filosofijos principas - žmogaus gyvenimo absurdiškumas. Tačiau reikia gyventi susitaikant su beprasmybe, nors pats gyvenimas ir beprasmiškas. Camus absurdo žmogus ne nusilenkia beprasmybei, o prieš ją sukyla.

W. James'as - amerikiečių psichologas ir filosofas, labai įdomiai ir savitai nagrinėjantis gyvenimo prasmės klausimą. Ar verta gyventi? - aktualiausias filosofo klausimas. Čia išryškėja pesimistinės ir optimistinės nuotaikos, nnuo kurių priklauso žmogaus požiūris į gyvenimą.

Reikia pripažinti, kad paprastai mes stengiamės slėptis nuo mirties, džiaugiamės, kol ji mūsų nepaliečia.Tačiau tik atvirumas mirčiai gali žmogų išlaisvinti iš "visų" tironijos ir grąžinti jį į jį patį.

I. BŪTIES ATVIRUMAS MIRČIAI: HEIDEGGERIS

Heideggeris svarsto mirties klausimą veikale Būtis ir laikas. Būtis, anot filosofo, gali suvokti savo visybiškumą ir prasmingumą, tik susidūrusi su savo nebuvimu - čia. Mes įgyjame mirties patirtį daugybėje savo egsistavimo akimirkų. Būtybės būties pabaiga yra tos pačios būtybės tam tikro objektyviškumo pradžia. Mūsų pirmasis, objektyvus požiūris į būties pabaigą, t.y. mirties fenomeną, ateina per kitų mirtį. Velionis apleidžia mūsų pasaulį, bet būties prasme gyvieji dar gali būti su juo. Heideggeris pateikia paprastą psichologinę tiesą, kad mirusieji gali būti artimesni mums, negu gyvieji. Individo mirtis labai dažnai būna persikeitimas į prisikėlimą kitų žmonių poreikiuose ir atmintyje. Heideggeris teigia, kad mirtis atsiskleidžia kaip praradimas, bet daugiau patiriamas liekančių gyventi. Mes negalime tiesiogiai patirti mirties, joje dalyvauti.

Heideggeris žmogiškąją būtį teigia esant savita ir ypatinga, tai ir mirtį jis laiko ne paprastu biologiniu faktu, o žmogiškosios egzistencijos visumos veiksniu. Anot filosofo, vien tik žmogus yra mirtingas ta prasme, kad tik jam mirtis nėra paprastas gyvybės nutraukimas, o galutinė žmogiškosios būties galimybė, pamatinis egzistencijos fenomenas &- t.y. tikrosios egzistencijos sąlyga. Heideggeris aprašo mirtį kaip tą tikrąją žmogaus galimybę, kuri išplėšia žmogų iš kasdienybės, sutelkdama į save patį. Filosofas mirtyje randa laisvės versmę, kuri nuplauna mūsų kasdienybės dulkes ir sutelkia mus į save pačius.

W.Kaufman teigimu, norint suprasti Heideggerio mirties sampratą, reikia išsiaiškinti dvi filosofo vartojamas sąvokas: Das Man ir Angst. Angst yra neautentiškas nerimas. Aptardamas nerimą, Heideggeris tvirtina, kad nerimas, versdamas žmogų jaustis vienišu, išplėšia jį iš kasdienio pasaulio, kuriame viešpatauja Das Man ir atskleidžia jam autentiškumą ir neautentiškumą kaip jo būties galimybes. Heideggeris teigia, kad visada mano fundamentalios čia-būties galimybės reiškiasi nerime kaip pačios savyje, netrukdomos jokių šiapus-pasaulinių būtybių, prie kurių čia-būtis pirmiausia ir daugiausia šliejasi. Angst yra autentiškumo, Das Man - atmetimo ženklas. Angst leidžia žmogui ištrūkti iš nuopolio į pasaulį. Angst yra žmogaus gyvenimo dalis, nuolat jį lydintis palydovas: "Baimė - egzistencijos esmė".1 L.Anilionytės teigimu, norėdami išvengti baimės ar ją pamiršti, dauguma žmonių bėga slėptis į Das Man būklę.2 Baimę kaip rūpestį sukelia pats įmestumas į pasaulį: "Tai, ko baiminasi baimė, yra pati būtis

pasaulyje"3. Tačiau baimė neišsemia visos egzistencijos esmės, nes ši pabaigiama tik mirtyje: "Būtis mirčiai iš esmės yra baimė"4.

Mirties fakto objektyviškumas, t.y. žinojimas, kad mirsi, to laiko atėjimas, nnepriklauso egzistencijai. Mano mirtis skiriasi ir nuo kito mirties. Neautentiškai egzistuodamas mąstau apie kitų mirtį. Mano paties būsima mirtis atrodo kaip kito mirtis. Tikrąjai egzistencijai mirtis yra pajautimas, kad mirtis yra visada su žmogumi, ir šia prasme žmogus nuolatos miršta.5 Žinodamas, kad mirs, žmogus yra atviras mirčiai, gyvena jos akivaizdoje. Anot Heideggerio, tik gyvendamas mirties akivaizdoje, mąstydamas apie mirtį, žmogus gali suvokti savo tikrosios egzistencijos prasmę: "Mirties akivaizdoje visi dalykai įgauna savo tikrąją vertę ir prasmę".6 Anot Heideggerio, mirtis žmogui padeda suprasti save ir kitus, suvokti savo ir kitų laikiškumą, kartu leidžia atsisakyti ir Das Man būsenos, o kita vertus: "Pačiam kažkam apsispręsti ir pasiryžti".7 Mirties akivaizdoje žmogus tampa pačiu savimi, jis išsilaisvina iš ryšių su kitais, tampa visiškai laisvu.

Heideggeris teigia, kad mirtis yra neatimamas faktas, kiekvienas žmogus turi mirti pats: "Mirtis yra vienintelė egzistencinė galimybė, kurios iš kiekvieno asmens negali atimti joks pavergimas, joks pažadas, jokia Das Man galia"8. Tai yra pamatinė būties prasmės tiesa. Heideggeris cituoja viduramžių pamokslą, kuriame aiškinama: "Kai tik žmogus ateina į gyvenimą, jis jau pakankamai senas mirti ."9

Mirtis, anot Heideggerio yra gyvenimo fenomenas plačiausia prasme. Dėl to, kad mirtis yra realybė pasaulyje ir būties palydovė.

II. MIRTIES BEPRASMYBĖ: SARTRE

Sartre'as, remdamasis Heideggeriu,

išplėtojo ateistinį egzistencializmą veikale Būtis ir Niekis. Sartre'as kaip ir Heideggeris pradeda nuo Būties sąvokos. Sartre'as analizuoja Būties santykį Niekio atžvilgiu. Sartre'ui Būtis - tai ne pats buvimas pasaulyje. Pavyzdžiui, reiškiniai pasaulyje yra, bet tai dar nėra Būtis. Kaip ir žmogus: jis gali gyventi, bet tai dar nėra Būtis sartriškąja prasme. Bandydamas paaiškinti Būties ir Niekio kategorijų sąsajas, Sartre'as išskiria būtį savyje ir būtį sau. Būtis savyje - tai toks mano ir pasaulio santykis, kai aš būties nesuvokiu - paprasčiausiai ggyvenu daikto gyvenimą, ir tai visiškai nereiškia, kad ta būtis yra mano, kadangi Būtis lieka savyje. Sartre'ui Būti - reiškia atitrūkti nuo daiktiškojo pasaulio, nuo to, kas yra Niekas. Šį daiktinį pasaulį mums akivaizdžiai parodo kitų žmonių gyvenimas daiktinėmis reikšmėmis - tai ir yra Niekas. Niekas ir yra kiti žmonės, kurie, gyvendami daiktinį gyvenimą, atskleidžia mums mūsų padėties netikrumą. Niekas yra tai, kas skatina mane būti. Išeitų, kad Niekas yra tai, ką mes išgyvename kasdienybėje, bet ko neturėtų būti, kadangi kkasdienybė neturėtų būti mūsų egzistencijos tikslas. Žmogus turi siekti savo tikrosios Būties. Būti - reiškia atsisakyti nuo to, kas yra Niekas, kas yra daiktinis pasaulis. Egzistavimui įrodyti Sartre'as vartoja būtį sau. Būtis sau atsiranda tada kai aš pradedu suvokti pasaulio vvienybę su savimi. Tai yra sunkiai išreiškiama. Sartre'as net parašo kūrinį, pavadindamas jį Šleikštuliu.10 Romane išreiškia idėją apie svetimą žmogui būtį.

Pagrindiniais sielos išgyvenimais pagal Sartre'ą tampa susirūpinimas ir baimė, tačiau analizuodamas baimę, filosofas pasuka kitais keliais nei Heideggeris: "Pirmiausia - tai yra ne mirties baimė, Niekio, esančio už mūsų, baimė, tai Niekio, glūdinčio mumyse, baimė, mūsų laisvės baimė."11 Sartre'as seka Heideggeriu, bet eina toliau už jį tvirtindamas, kad būtis sau, kadangi tai nėra objektas ar gamtos dalis, gali būti aprašytas tiktai kaip ne-daiktas (not-a-thing) arba kaip Niekis (no-thing-ness). Tokiu būdu Sartre'as sąmonę laiko stoka arba negatyvumu, kuris visuomet siekia tapti būtimi arba prisipildyti, kad būtų kažkas. Sartre'as tai išreiškia sakiniu: "Egzistencija yra pirmesnė už esmę". Kažko esmė nurodo, kas tai yyra, o egzistencija - kad tai yra. Pasak Sartre'o, žmogus neturi esmės, jis tiesiog egzistuoja ir turi kurti savo paties esmę laisvai rinkdamasis. Neturėdamas daiktiškumo, egzistuojantis individas kuria savo paties esmę ir yra visiškai už ją

atsakingas. Trumpai tariant, "jei žmogus apsi-sprendžia (self-determined), taigi yra apspręstas niekio (no-thing), jis yra visiškai atsakinga už tai, kas jis yra".12

Sartre'as mirties sampratą plėtoja tiesioginėje polemikoje su Heideggeriu. Heideggeris tvirtino, kad tik ėjimas link savo mirties gali atvesti prie autentiškos būties: "Mirimas yra kažkas, kko niekas negali padaryti kitam."13. Niekas negali už mane nei mylėti, nei kvėpuoti, nei miegoti. Bet kuris mano patyrimas yra mano patyrimas, tai, ko niekas kitas negali padaryti man. Didžiąją savo gyvenimo dalį, anot Heideggerio, aš galiu pragyventi neautentiškai. Sartre'as teigia: "Nėra jokios mano mirtį atitinkančios personalizuotos dorybės. Visiškai priešingai mirtis pasidaro mano, tik jei aš jau lokalizuoju savo subjektyvybės perspektyvoje".14 Sartre'as kritikuoja heideggerišką būties - myriop sąvoką. Galime manyti, kad mirsime, bet niekada nesužinosime kada. Anot Sartre'o, mirties laikas yra svarbiausias kai keliame gyvenimo prasmės klausimą.15 Filosofas teigia: "Iš tikrųjų mes turime visas galimybes numirti iki savo paskirties realizavimo arba, kita vertus, ją pergyventi"16. Negalime tikėtis, kad mirties laikas mums bus pateiktas, gyvenimo pobūdį apsprendžia atsitiktinumas: "Mirties, kuri labiausiai primena melodijos pabaigą, laukti negalime"17. Mirtis susijusi su atsitiktinumu. Polemizuodamas su Heideggeriu, Sartre'as teigia: "Todėl šitas nuolatinis atsitiktinumo radimasis mano sumanymų viduje negali būti laikomas mano galimybe, bet priešingai - visų mano galimybių naikinimu, kuris pats nebegali būti mano galimybių dalimi"18.

Mirtis Sartre'ui yra visa ko sunaikinimas. Ji žmogui yra išorinis ir brutalus faktas. Mirtis atima iš gyvenimo bet kokią prasmę. Anot Sartre'o, gyvenimas yra nuolatinis angažavimasis ir kūryba, mirtis viską užbaigia. Gyvenimo prasmė, anot Sartre'o, - atsakomybė ir kūryba, bet mmirties akivaizdoje visa tai pranyksta.19

Sartre'ui pasiruošimas mirčiai - beprasmiškas žodis. Heideggeris teigia tikrosios egzistencijos atvirumą mirčiai. Heideggeriui mirtis - galimybė, kurios atžvilgiu vienoks ar kitoks laikymasis (užsimiršimas ar atvirumas), lemia mano egzistencijos netikrumą ar tikrumą.

Heideggeris mirtyje rado laisvės versmę, kuri nuplauna mūsų kasdienybės dulkes ir sutelkia mus į save pačius. Sartre'ui mirtis - beprasmybės sinonimas: mirtis neteikia

gyvenimui prasmės, o priešingai - ją atima: "Mirtis niekada nesuteikia prasmės gyvenimui, o priešingai - iš principo atima iš gyvenimo bet kokią prasmę"20.

Anot Sartre'o, savižudybė nėra išeities taškas, kadangi jos prasmė priklauso nuo ateities: "Jei prašausiu, ar vėliau nenuspręsiu, kad mano savižudybė buvo bailumas? Ar reziltatas neparodys man, kad buvo galimi kiti sprendimai?.. Savižudybė yra absurdas, sąlygojantis mano gyvenimo panardinimą į absurdą".21 Sartre'as atmeta Heideggerio mirties ir baigtinumo tapatinimą: "Žmogiškoji realybė liks baigtine, net jei būtų nemirtinga, nes ji padaro save baigtine, pasirinkdama žmogiškumą. Būti baigtiniu faktiškai reiškia pasirinkti save - tai reiškia pačiam suprasti, kas jis yra, kai pasirenka vieną galimybę ir atmeta kitas. Todėl pats laisvės aktas yra baigtinumo priėmimas ir kūrimas. Jei aš kuriu save, aš darau save baigtiniu, ir todėl mano gyvenimas yra unikalus."22

Sartre'as, tvirtindamas, kad mirtis ne mažiau atsitiktinė žmogui kaip gimimas, polemizuoja su Heideggeriu. Heideggeriui žmogiškoji rrealybė - būtis myriop. Sartre'as primigtynai teigia, kad mirčiai nėra vietos būtyje - sau. Sartre'as rašo: "Mirtis niekada nėra tai, kas reikšminga gyvenime, priešingai, tai yra tai, kas iš principo atima bet kokią prasmę. Jei mes turime mirti, gyvenimas neturi prasmės, ir jo problema neturi jokio sprendimo ir todėl, kad pati prasmė tų problemų lieka neapibrėžta".23

Polemikoje su Heideggeriu, darydamas išvadą, Sartre'as rašo: "Todėl mirtis jokiu būdu nėra ontologinė struktūra mano būties, kraštutiniu atveju, kiek ji yra sau; tai kitas mirtingas savo būtyje. Būtyje-sau nėra vietos mirčiai; ji negali nei jos laukti, nei jos realizuoti ".21

Pagal Sartre'ą, mirtis yra kaip kažkas svetima Būčiai-sau. Anot V.N.Kuznecovo, ji visų pirma svetima pačiai būties-sau struktūrai. Antra - svetima žmogui, nes jo ontologinė charakteristika yra nuolatinis veržimąsis į ateitį, neigiantis mirtį. Ir trečia, mirtis yra svetima žmogui, kadangi jis nepripažįsta savo mirties fakto.24

AR MIRTIS - EGZISTAVIMO PABAIGA: NAGEL.T

O gal niekas neturi prasmės? Juk po poros šimtmečių visi būsime mirę. Nagel'is

( Niujorko universiteto filosofijos ir teisės profesorius) gana plačiai ir išsamiai analizuoja mirties sampratą. Tačiau šiek tiek kitaip, nei anksčiau paminėti filosofai, jis bando atskleisti mirties supratimą.Visi žmonės miršta. Tačiau ne visi vienodai supranta kas yra mirtis: vieni mano, kad po mirties jų siela persikūnys

ir jie vėl grįš į šį pasaulį; kiti mano, kad visiškai nustos egzistuoti.

Žmogus savo išnykimą gali įsivaizduoti tik iš išorės, kai mąsto apie asmens, kuriuo yra, kūną, kai iš jo pasitraukia visa gyvybė ir sąmonė."Kai įsivaizduojate savo paties laiduotuves, įsivaizduojate ne savo dalyvavimo tose laiduotuvėse situaciją:įsivaizduojate, kaip tai atrodytų žvelgiant kitų akimis. Ž inoma, esate gyvas mąstydamas savo paties mirtį, tačiau tai nėra didesnis paradoksaS, nei tai, kad turite sąmonę įsivaizduodamas save netekusį sąmonės"44

Nagel'is gvildena ir pomirtinio gyvenimo klausimą, kko nei vienas iki šiol paminėtų ir nagrinėtų filosofų nedarė, nes jiems aktualiau buvo išsisaiškinti apskritai kas yra mirtis, ar verta jos bijoti ir išvis ar verta gyventi.

Visų pirma, pomirtinio gyvenimo klausimas yra susijęs su dvasios ir kūno santykio problema. "Jeigu dualizmo tezė teisinga ir kiekvienas asmuo yra dvasios ir kūno padarinys, galime suprasti gyvenimo po mirties galimybę."45 Siela turi egzistuoti savarankiškai, t.y. nepriklausomai nuo kūno; tik taip, kūnui mirus, ji galės išlikti. Lygiai taip, kaip pomirtinis gyvenimas gali eegzistuoti, taip jis gali ir neegzistuoti. Jis gali būti negalimas todėl, kad siela gali būti visiškai priklausoma nuo palaikymo, kurį gauna iš kūno. Kūnui mirus - mirs ir siela.

Kaip teigia Nagel'is, dvasinis gyvenimas po mirties reikalautų biologinio, fizinio gyvenimo aatstatymo: kūno atgaivinimo. Jei kada nors, technologijų pagalba tai pavyktų padaryti, t.y. prikelti žmogų iš numirusiųjų, kas galėtų garantuoti, kad tai yra tas pats asmuo? "Tačiau net jeigu to paties aš atgaivinimas tame pačiame kūne taptų įmanomas,tai

nebūtų pomirtinis gyvenimas, kaip jį paprastai suprantame."46 Pomirtinis gyvenimas - tai gyvenimas be mūsų senojo kūno. Sunku išspręsti klausimą, ar siela yra atskiriama nuo

kūno. Aišku tik tai, kad iki mirties mes gyvename sąmoningai, t.y. priklausomai nuo to, kas vyksta mūsų galvose, mūsų nervų sistemoje. Jei vadovaujamės tik empiriniais

duomenimis, tai neturime jokio pagrindo manyti, kad pomirtinis gyvenimas egzistuoja. Tčiau jei mus yra paveikusios religinės doktrinos ar spiritualistinio bendravimo su mirusiaisiais idėjos, galime tikėti pomirtiniu gyvenimu. Dažniausiai žmonės šiuo klausimu laikosi neutralios pozicijos. <

Nagel'is iškelia dar vieną problemą: kokius jausmus mes patiriame mirties atžvilgiu?

Kas yra mirtis? Gėris, blogis ar kas nors neutralu? Ar žmonės mirties turėtų bijoti, ar būti jai abejingiems, ar žvelgti į ją su liūdesiu ar palengvėjimu? Tai priklauso tik nuo paties žmogaus, nuo to, kaip jis supranta kas yra mirtis. Jei žmogus tiki pomirtiniu gyvenimu, jį gali kankinti vienas vienintelis klausimas, kur po mirties pateks jo siela, t.y. mirties perspektyva atrodys džiugi arba niūri.

".sunkiausias ir filosofiškai įdomiausias klausimas yra tai, kkaip turėtume jaustis, jeigu mirtis yra mūsų baigtis. Ar baisu liautis egzistavus?"47 Vieni žmonės mano, kad neegzistavimas numirėliui yra buvimas niekuo. Kiti galvoja, kad mirtis - tai pati didžiausia blogybė kokia tik gali atsitikti žmogui, nes žmogus netenka galimybės gyventi taip, kaip gyventų būdamas gyvas. Yra dar viena nuomonė, kurios besilaikantys teigia, kad mirtis, jei neužklumpa per anksti, yra palaima. Jie mano, kad gyventi amžinai paprasčiausiai būtų nuobodu.

Visgi dažniausiai yra taip, kad žmonės, galvodami apie mirtį, supranta, kad su mirtimi baigsis gyvenimo malonumai, geri ir mėgstami dalykai, - tai suteikia pretekstą apgailestavimui. Žmogus sunkiai ir nenoriai turi pripažinti, kad pasaulis ir toliau judės po jo mirties.

"Visi ramiai pripažįstame faktą, jog buvo laikas, prieš mūsų gimimą, kai neegzistavome - tad kodėl mums turi kelti tokį susirūpinimą neegzistavimo po mirties perspektyva?<.> Neegzistavimas ateityje - kitaip nei neegzistavimas praeityje - baugina, bent jau daugumą mūsų."48 Kaip matome, čia išryškėja mirties baimė, o prisimenant Sartre'ą, pagrindiniais sielos išgyvenimas tampa susirūpinimas ir baimė, bet ne mirties baimė, o Niekio, kuris yra už mūsų, baimė, mūsų laisvės baimė.

Pasak Nagel'io, mirties baimė yra labai paradoksali. Jei numirdamas žmogus užbaigia savo egzistavimą, jam baigiasi bet kokie rūpesčiai ar perspektyvos, tai ko dar reikia bijoti? Juk viskas bbaigėsi. Mus kaip tik turėtų gąsdinti tai, jei po mirties išliktume, patirdami nežinia kokią transformaciją. Tačiau daugelis žmonių mano, kad mirtis - tai pati didžiausia blogybė, kokia tik gali nutikti.

Žmonės turėtų gyventi taip, kad mirtis nekeltų baimės jausmo, o būtų suvokiama kaip neišvengiamybė ir būtų savaime suprantama.

IŠVADOS

1. Heideggeriui mirtis nėra žmogui svetimas faktas, o pati vidinė jo galimybė. Jis teigia tikrosios egzistencijos atvirumą mirčiai. Mirtis nėra paprastas gyvybės nutraukimas, o galutinė žmogiškosios būties galimybė, pamatinis egzistencijos fenomenas.

2. Camus perima Heideggerio mirties, kaip galutinės žmogiškos galimybės, kaip pamatinio žmogaus egzistencijos visumos veiksnio sampratą. Mirtis prasmės neturi, nes po jos laukia nebūtis ir visiškas sunykimas. Camus atsisako ieškoti prasmės nebūties akivaizdoje.

3. Sartre'as teigia, kad mirtis nėra reikšminga gyvenime. Ji atima bet kokią prasmę. Mirtis - tik brutalus faktas.

4. James'as mano, kad žmogus neturi galvoti apie savanorišką pasitraukimą

iš gyvenimo. Mintys apie mirtį, savižudybę, neturi užgožti galimybės džiaugtis vien tuo, kad tu gyveni.

5. Nagel'is šiek tiek paprasčiau analizuoja mirties sampratą. Pomirtinis

gyvenimas įmanomas, jei dualizmas išreiškia tiesą. Žmonės mirties bijo ne todėl,

kad galbūt po jos išliks, t.y. transformuosis į ką nors, bet todėl, kad jiems mirtis -

tai gyvenimo baigtis.

LITERATŪRA

1.Anilionytė L. Egzistencializmo etika. - Vilnius, 1999.

2.Camus A. Pirmasis žžmogus. - Vilnius, 1996.

3.Camus A. Sizifo mitas. - Vilnius, 1997.

4.Camus A. Rinktiniai esė. - Vilnius, 1993.

5.Camus A. Užrašų knygelės I,II. - Vilnius, 1993, 1997.

6.Egzistencijos filosofija: istorija ir dabartis (sud.A.Šliogeris). - Vilnius, 1981.

7.Filosofinės etikos chrestomatija XI-XII klasei (sud. J.Baranova). - Vilnius, 1998.

8.Heideggeris M. Rinktiniai raštai. - Vilnius, 1992

9.Kamiu A. Svetimas. Krytis. - Vilnius, 1991.

10.Kamiu A. Kaligula // XXa. prancūzų dramos. - Vilnius, 1988.

11.Kamiu A. Maras. - Vilnius, 1968.

12.Kaufman W. Egzistencializmas ir mirtis // Kultūros prigimtis. - Vilnius, 1993.

13.Nagel T. Ką visa tai reiškia? - Vilnius, 2001

14.Nuo Kierkegoro iki Kamiu. - Vilnius, 1997.

15.Paulauskaitė V. Žmogaus egzistencijos problema A.Camus dramoje Kaligula // Gimtasis žodis. - 1990, Nr.2.

16.Sartre J.-P. Nausea. - New York, 1938.

17.Sartre J-P. Žodžiai. - Vilnius, 2000.

18.Steiner G. Heideggeris. - Vilnius, 1995.

19.Джеймс.В. Воля к вере и другие опыти популярной философии. - Москва,

1996

20.Филипов Л.И. Философская антропология Жан-Поля Сатрa. - Москва,

1997

21.Кузнецов В.Н. Жан-Поль Сатр и экзистенциалзм. - Москва, 1969.

22. Сартр Ж.П. Бытые и ничто. - Москва: Республика, 2000.

III. AR MIRTIS TURI PRASMĘ: CAMUS.

Heideggeriškąją mirties, kaip vienintelės egzistencinės galimybės, kurios niekas negali iš mūsų atimti, supratimą perėmė ir Camus. Jo romano Svetimas herojus Merso, nuteistas mirti sako : "Esu tikras savimi (..), tikras tuo, kad gyvenu ir kad

tuoj ateis mirtis, taip, aš teturiu vien tai."25 Ar mirtis turi prasmę? Kas laukia nebūtis ar amžinybė? Camus atsako, kad mirtis prasmės neturi, nes po jos laukia nebūtis ir visiškas sunykimas. Heideggeris į šį klausimą neatsako, jis čia sustoja: savo filosofijoje nekeldamas amžinybės klausimo - anot jo, tai jau teologija. Heideggeris neatlieka transcendencijos judesio į "anapus". Heideggeris teigia, kad Dasein nuolat turėdama prieš akis totalią mirties galimybę, visada yra baimėje. Būtis - myriop iš esmės yra baimė, tačiau tos baimės ppavertimas bijojimu ar tauriu abejingumu, ką siūlo Camus savo absurdo žmogui, gyvenimą, pasak Heideggerio, daro svetimą. Angst atskleidžia Dasein pilnatvės galimybę, išsivaduojant iš iliuzijų. Camus nuomone, išsivaduoti iš iliuzijų padeda absurdo ir beprasmybės suvokimas.

Camus teigia, kad gyvenimas beprasmiškas, bet reikia gyventi susitaikant su beprasmybe. Mintis apie absurdą ateina žmogui į galvą, kai jis iš mirties perspektyvos žvelgia į savo gyvenimą. Camus kelia klausimą: Ar verta gyventi? Filosofas įžvelgia žmogaus didingumą - savižudybės atsisakymą absurdo akivaizdoje. Žmogus žino, jog gyvenimas beprasmiškas, bbeprasmiška ir mirtis, bet pasirenka gyventi.

Anot Camus, įsisąmoninimas, kad gyvenimas absurdas, negali būti pabaiga, tai tik pradžia. Todėl Camus absurdo žmogus ne nusilenkia beprasmybei, o prieš ją sukyla. Camus savo esė Sizifo mitas kalba apie "vienintelę žmogaus orumo apraišką: nenumaldomą mmaištą prieš savo dalią, atkaklumą siekiuose, kurie iš anksto laikomi bergždžiais"26. Tačiau, kita vertus, Camus čia taip pat išsako absurdo nenugalimumą, nepaisant maišto prieš jį. Kūryba esanti metafizinio nerimo genamo individo protestas prieš beprasmišką padėtį pasaulyje, bet mirtis nutildo šį protestą: "Jeigu kas ir užbaigia kūrybą, tai toli gražu ne pergalingas ir apgaulingas apakinto menininko šūkis "Aš viską pasakiau", o kūrėjo mirtis, nutraukianti jo patirtį ir užverčianti knygą, kur jis sudėjo savo

talentą"27. Nors trokštame pergalės,tačiau esama tik vienos pergalės - amžinosios, tos, kurios aš niekada nepasieksiu, teigia Camus.28 Pasak Camus, žmogui skirtas amžinas

pralaimėjimas mirčiai, ir todėl visi žmgaus mitai lieka tokie, "kuriems gelmę suteikia tik žmogaus skausmas, toks pat neišsemiamas, kaip ir ji"29.Taip Camus neduoda galutinio "recepto" savo aabsurdo žmogui, o tik teigia jo maišto didybę bei stoišką abejingumą mirties ir beprasmybės akivaizdoje, atmesdamas visas amžinybės ir žmogaus pergalės prieš mirtį iliuzijas.

Camus nuomone, mirtis suteikia gyvenimui formą, ji paverčia jį likimu. Pasaulis be mirties pavirstų pasauliu, nežinančiu, kas yra baigtinumas. Tačiau, anot filosofo, laimei, mirtis yra, ir absurdo žmogus privalo išsilaivinti iš mirties baimės bei mokėti žvelgti mirčiai į akis be kartėlio, atsiverian "švelniam pasaulio abejingumui"30

Atvirumas mirčiai reiškia gyvenimą mirties akivaizdoje. Suvokdamas mirtį, kaip galutinę galimybę, žmogus aatsigręžia į save ir praregi, kad kasdienio gyvenimo apraiškos tuščios tol, kol žmogus neužpildo savęs paties. Mirtis, suvokta kaip galutinė žmogaus egzistencijos galimybė, virsta gyvenimo prasmės pagrindu, suvokiant mirtį kaip beprasmybę, ji nebetenka išskirtinės reikšmės. Gyvenimo prasmė apsiriboja tik laimėjimais šiame pasaulyje.

Jau pirmuosiuose Camus filosofiniuose ese, iškyla nerimas dėl žemiškojo laikinumo, dėl pernelyg trumpo laiko duoto esaties įtvirtinimui. Ši tema ypač ryški Camus dramoje Kaligula. Kaligulos nuoplis įvyksta staiga, netekus mylimos sesers, to priežastis - akistata su mirtimi. Kaligula suvokia staiga, kad "žmonės miršta, ir jie nėra laimingi"31, jie verkia, nes viskas yra ne taip, kaip turėtų būti"32.

Mirtį, pasak Camus, galima sutikti tik su panieka, kuria sutinkame nepasipriešinamą neteisybę: "Galas, laukiamas, bet niekados negeidžiamas, nusipelno paniekos"33. Žmogaus panieka mirčiai - tai stoiškas abejingumas jai, ypač vaizdžiai išreikštas keistuolio mirtininko Merso paveikslu romane Svetimas. Mirtį Merso pasitinka su tuo pačiu šaltumu, kuriuo kentė gyvenimą. Šio veikėjo paveikslu Camus kalba apie

žmogų, kuris negalvodamas apie herojizmą, eina mirti vardan tiesos. Šio romano eigoje skaitytojas mato ramų, šaltakraujišką, lyg stebėtojo poziciją pasirinkusį herojų.

Individo metafizinį nerimą Camus kūryboje kelia viena vertus mirties beprasmybės suvokimas, o kita vertus - amžinybės ilgesys. Skirtingai nuo Sartre'o, kuris mirties beprasmiškumą priima abejingai, Camus filosofijoje žmogus tai ssutinka su protestu. Camus kūryba persunkta nuostata mirtį sutikti išdidžiai, bet be iliuzijų ir būtent be pamatinės iliuzijos - amžinybės vilties. Savo santykį su mirtimi ir amžinybe, Camus išreiškia veikalui "Sizifo mitas" motto pasirinktais Pindaro žodžiais: "Mano siela, nebetroški nemirtingo gyvenimo, o išsemki galimybių šaltinį. Žmogaus situacija pasaulyje, anot Camus - absurdiška, o "absurdo žmogus" - tai tas, "Kuris neneigdamas amžinybės nieko nedaro jos labui"34. Tokiam Camus žmogui amžinybės ilgesys nėra svetimas, bet jis žino savo laikinumą ir todėl verčiau renkasi "drąsą ir protą", negu nemirtingumo iliuziją. Derinti gyvenimą pasaulyje su tikėjimu į amžinybę, Camus absurdo žmogui atrodo niekingas kompromisas, kurį jis atmeta tardamas: visa arba nieko. Niekingas kompromisas dėl to, kad jis remiasi, Camus manymu, iliuziniu tikėjimu. "Rinkdamasis istoriją ar amžinybę, pasirinkau istoriją, nes mėgstu tikrus dalykus", - rašo Camus.35 "Rinkdamasis laiką, Camus individas laimi dievišką galimybių laisvę, "kurią patiria nuteistas myriop", kurio esama būtis - tai "neįtikėtinas abejingumas viskam, išskyrus tyrą gyvenimo liepsną"36.

Pasak Camus, žmogų didį padaro būtent tai, kad jis žino mirsiant, tačiau ryžtasi gyventi, regi galimybę nusižudyti, bet atsisako šios beprasmybei nusilenkiančios išeities. Žmogus yra didis, nes jis pakelia gyvenimo ir mirties beprasmybę. Būtent kaip žmogiškosios didybės simbolį Camus interpretuoja Sizifo mitą.

Mirties problemiškumas, aštriausiai provokuoja žžmogų kelti būties klausimą.

Camus absurdo žmogui, suvokiančiam nemirtingumą tik kaip tuščią iliuziją, skirtas amžinas pralaimėjimas mirčiai: mirtis nutildo ir protestą, su kuriuo toks žmogus sutinka nebūtį. Protestas prieš mirtį, kurį Camus individas dažniausiai išreiškia kūryba.

Camus sako, kad mirtis suteikia formą gyvenimui, ji paverčia jį likimu: "Kuo gi taptų pasaulis be mirties - išnykstančių ir atgimstančių formų seka, nerimastingu bėgimu, pasauliu nežinančiu kas yra baigtinumas"37. Anot filosofo, laimei mirtis yra, o absurdo

žmogaus uždavinys - išsilaisvinti iš mirties baimės ir mokėti numirti žvelgiant mirčiai į akis be kartėlio. Absurdo žmogui mąstymas suteikia galimybę ne tik suvokti savo ribas, bet ir suprasti, kad pasibaigus spektakliui uždanga nusileidžia ir aktorius nulipa nuo scenos, jis išsisėmęs ir žinojimas, kad viskas baigėsi nekelia jam nei baimės, nei drebėjimo. Absurdo žmogus Camus filosofijoje - "paprastai išdidus stovintis prieš savo baigtinumą"38.

IV. AR VERTA GYVENTI: JAMES.W

"Yra tik viena rimta filosofinė problema - savižudybė. Nuspręsti, ar gyvenimas vertas, kad jį gyventum, ar ne, - reiškia atsakyti į pagrindinį filosofijos klausimą."39

Camus iškelia tokį klausimą todėl, kad tik jis gali pažadinti sąmonę. Jeigu mes pasirenkam gyvenimą, duodam iššūkį absurdui. Mes, pasirinkę gyventi, tarsi kovojam su absurdu. Stiprybės šaltinis - žinojimas, kad nėra į ką atsiremti. Žmogus yra visiškai vienas ir

pasitikėti gali tik savo jėgomis. Gyvenimo prasmę sukelia nepasidavimas ir iššūkis.

James'as žmogaus vieno nepalieka. Jis palieka žmogui teisę tikėti. Mes niekad ir niekaip negalime žinoti ar verta gyventi. Į tai atsakyti beveik neįmanoma. Kas tuomet belieka? Žmogus "pereina" į tikėjimą. Mes turime tikėti, kad galima gyventi prasmingai. Visada yra galimybė dar palaukti dvidešimt keturias valandas, kad galėtumei pažiūrėti ką rašo rytiniai laikraščiai ar išvysti pro langą saulę.

Iškilus klausimui: ar verta gyventi, išryškėja pesimistinės ir optimistinės nuotaikos. Nemažai žmonių šį kklausimą sprendžia su būtent jiems būdingu optimizmu, kurio dėka jie nesugeba tikėti, kad egzistuoja realus blogis. James'as pateikia pavyzdį, kuris atspindi filosofo Ž.Ž. Russo gyvenimo džiaugsmą: "Kaip papasakoti apie tai, kas nebuvo nei pasakyta, nei padaryta, ko nebuvo net mintyse; apie tai, kad aš tik jaučiau malonumą, be to, mano laimės objektas buvo pats laimės jausmas. Aš kėliausi su saule ir buvau laimingas, aš ėjau pasivaikščioti ir buvau laimingas, aš mačiau motiną ir buvau laimingas,<.> laimė sekė mano pėdomis; negalima nnustatyti kur ji slypėjo: ji buvo mano viduje ir negalėjo manęs palikti nei minutėlei."40

Jei pas visus žmones vyrautų tokia nuotaika ir jei toks temperamentas būtų visuotinas, tai niekam net nekiltų noras mąstyti apie savižudybę, apie gyvenimo beprasmybę, o tiksliau apie ttai, ar verta gyventi. Tuomet nie vienas filosofas nebandytų įrodinėti, kad gyventi verta. Paprasčiausiai tai būtų suprantama ir pati problema dingtų ne todėl, kad būtų atrastas atsakyamas, o todėl, jog neiškiltų pats klausimas. Deja, mes nesam visagaliai ir to padaryti negalime. Norim mes to ar nenorim, vistiek yra žmonių, kuriems svetimas optimizmas.

"Neverta gyventi"- skamba ir skamba savižudžių lūpose. Visi tai girdime. Mes neturime to "praleisti pro ausis", juk paprasčiausia proto tiesa ar net garbės jausmas neleidžia mums apie tuos žmones negalvoti ir juos užmiršti.Tačiau iškyla klausimas, kaip

jiems padėti, kaip juos įtikinti, kad visgi verta gyventi. Tai padaryti ypač sunku, kai taip mano tau artimas žmogus:"Kokių argumentųpagalba įtikinti artimą žmogų vėl imtis gyvenimo naštos?"41

Tikintieji pasakytų: tu neturi to daryti. Tik DDievas yra gyvenimo ir mirties valdovas ir tik jis turi teisę "atimti" iš žmogaus gyvybę. Bet negi mes galime tik tai ir tepasakyti? Mes turime kiek beįmanydami stengtis savižudžiui parodyti,leisti pajusti, jog, nežiūrint į įvairius gyvenimo sunkumus, į nelaimes, reikia vertinti jau vien tai, kad gyveni. Tokiam žmogui reikia kažkaip "įžiebti" optimizmo "ugnelę".

Pasak James'o, tas per daug didelis žmonių gilinimasis į "sausas teorijas" bei aktyvaus gyvenimo, aktyvios veiklos trūkumas ir priveda žmogų prie bedugnės krašto, kurios dugne guli pesimizmas ir nniūrus žvilgsnis į gyvenimą, "gimdantis" mintis apie savižudybę.

Reikia suvokti, jog mes gyvename tokiame pasaulyje, kuriame meilė ir neapykanta, grožis ir bjaurumas, gyvybė ir mirtis egzistuoja vienas šalia kito. Lygiai taip pat galime manyti, kad šalia geradario Dievo yra ir kita didelė jėga, kuri nieko nemyli, o tik beviltiškai veda mus link pražūties. Pastoviai apie tai mąstydamas, žmogus gali pasinerti į melancholiją, t.y. jį vis labiau gali apimti pesimistinė nuotaika.

James'as neatmeta galimybės, kad ir pesimistinės nuotaikos sielose galima pažadinti gilesnius jausmus gyvenimui. Filosofas pastebi, kad kančios, vargai ir nelaimės iš esmės nenumalšina meilės gyvenimui; atvirkščiai, netgi suteikia jai tam tikros įtampos.

"Visa mūsų žmonijos istorija - ilgas pokalbis, kuris veda link to, jog kova su nelaimėmis pagimdo džiugią nuotaiką."42 Gyventi verta, nežiūrint į tai, ką duoda gyvenimas. Žmogiškas smalsumas, kovos aistra ir garbės jausmas gali daryti mūsų gyvenimą vis labiau "šviesesnį" ir patrauklesnį, o pakenčiamą tiems, kurie į viską žiūri labai niūriai.

James'as teigia: "Nebijokite gyvenimo - tikėkite, kad gyvenimas vertas to, kad gyventume ir dėka mūsų tikėjimo iš tikrųjų visa tai bus būtent taip."43

James'o pozicija klausimu ,ar verta gyventi, yra ganėtinai aiški: Gyventi verta Gyvenimu reikia tikėti

# data[].attributes.headline
Egzistencializmas ir grožinė A. Kamiu kūryba

# data[].attributes.subject
Egzistencializmas ir grožinė A. Kamiu kūryba

# data[].attributes.body
Patirties požiūriu absurdas yra visa tai, kas neturi prasmės. Antra vertus, absurdas kyla iš sąmonės susidūrimo su beprasmiškumu. Absurdas -tai santykis tarp manęs ir pasaulio, tarp šviesos ieškančios sąmonės ir nieko apie save nesakančio pasaulio. Taigi Kamiu žmogus,-tik mažytė sąmonės salelė begalinėje nebūtyje, iš kurios jis atsirado ir kurioje jis dingsta. Tas žmogus visokeriopai stengiasi pajusti ir įtvirtinti savo būtį. Geriausiai tai jis gali padaryti veiksmu. Kamiu žmogaus veiksmas yra maištavimas. Veiksmas reikalauja apsisprendimo, o apsisprendimas negalimas be laisvės. Laisvė ir veiksmas -du labai svarbūs egzistencialistinės filosofijos komponentai. - Gvidonas Bartkus

# data[].attributes.body
Liftininko kasdienė rutina paskatino A. Škėmą parašyti romaną „Balta drobulė“ apie emigrantą poetą Antaną Garšvą, kurį praryja megapolio realybė, jis virsta tik uniformuotu statistiniu vienetu milijoninėje minioje. Fiksuojama liūdna (beveik kafkiška) kuriančio žmogaus metamorfozė: poetas, liftininkas ir galiausiai – šinšilas, laimingo veido idiotas. Šinšilas – individualybę praradusio žmogaus gyvuliškas pavidalas, absoliučios dvasinės degradacijos išraiška.

R. Gečienė

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A. Škėma labai mėgo pabrėžti, kad yra gimęs du kartus. Tarsi jam būtų buvęs suteiktas dvigubas gyvenimo kreditas. Čikagos laikraščiui „Draugas" duotame interviu rašytojas teigė: „Du kartus mane pagimdė mano tėvas, nutaręs ilgiau pasinaudoti vaikų priedu." Antano tėvas valdžios įstaigoms nurodė metais vėlesnę sūnaus gimimo datą - kad gautų socialinę išmoką. Tuo metu Škėmų šeima gyveno Lodzėje, Lenkijoje, ten tėvas dirbo mokytoju.

Vaikystės rojų mažasis Antanas patyrė labai trumpai. Jo atmintyje išliko tik pavieniai šviesos blyksniai: Austrijos kurorte užsieniečio vaišingai ištiesta vyšnių sauja; kėlimasis keltuvu į kalną; motinos istorijos prieš miegą. O tada - brūkšnys. Rojaus vartai skaudžiai užsitrenkė vaikui prieš pat akis. A. Škėmos vaikystė nebuvo tas idiliškas laikotarpis, kai galima tik nerūpestingai žaisti, svajoti ir leistis į nuotykius.

Būsimasis menininkas brendo Pirmojo pasaulinio karo, revoliucijų ir porevoliuciniu laiku, o šį ženklino mirtys, išsiskyrimai, skurdas. Prasidėjus karui, jo tėvai pabėgo į Rusiją, o revoliucijos metu gyveno Ukrainoje. A. Škėma buvo tipiškas to meto vaikas: puslaukinis, vagiliaujantis kaimynų bulves, tėvo rytais grūdinamas šaltu vandeniu. Kartu su bendraamžiais jis valgydavo supuvusius obuolius, saulėgrąžų sėklų išspaudas, vagiliaudavo ir keikdavosi. Vaikų užsiėmimai veikiau priminė makabriškas siaubo filmų scenas nei nekaltus žaidimus. Teko mokytis išgyventi priešiškoje aplinkoje.

Kai šeima gyveno Ukrainoje, vaikas tapo šiurpaus vaizdo liudininku: kareiviai įsibrovė į jų butą, kėsinosi nužudyti tėvą ir išniekinti motiną. Laimingo atsitiktinumo dėka šios tragedijos išvengta, bet patirtas siaubas iš atminties neišsitrynė. Panašią grėsmingą sceną po daugelio metų A. Škėma aprašė apysakoje „Saulėtos dienos". Deja, jos veikėjo mažojo Martynuko ir tėvų istorija kur kas liūdnesnė, nei patirta autoriaus.

Škėmų šeima į Lietuvą grįžo 1921 m. Mokyklą būsimasis rašytojas lankė Radviliškyje, vėliau mokėsi Kaune, „Aušros" gimnazijoje. Neatlaikiusi revoliucijos meto baisybių, jo motina susirgo psichikos liga - pasitraukė iš nuožmios realybės į savo pasaulį ir į jį nebepatekdavo nei svetimieji, nei šeima. Moteris nebegalėjo rūpintis ir vienturčiu sūnumi. Ši trauminė patirtis įsirašė į vaiko pasąmonę.

Mirties simbolių ir ženklų buvo sėte prisėta nuo pat rašytojo vaikystės: kaukolė tėvo spintoje atliko auklėjamąją funkciją, buvo diržo pakaitalas ir net savotiškas įspėjimas - memento mori (lot. k.; atmink, kad mirsi); vaikų žaidžiama makabriška „karuselė", t. y. pakarto karininko sukimas ant žibinto; tiesioginis mirties alsavimas į veidą, kai raudonarmiečiai vos nenužudė jo tėvo; uždarbiavimas dalyvaujant laidotuvių apeigose; medicinos studijos, iš kurių įsiminė tik negyvi kūnai. Visas šis mirties anturažas vėliau persikėlė į A. Škėmos prozą ir dramaturgiją kaip siurrealistinės ir skaitytojus šokiruojančios detalės.
Teatro trauka
A. Škėma, jo paties žodžiais tariant, stengėsi būti „praktiškas", tad du kartus bandė įgyti „rimtą" profesiją: pirmiausia studijavo mediciną, paskui - teisę. Kantrybės nuoseklioms studijoms užtekdavo neilgam. Medicinos mokslus vaikinas metė po dvejų metų, - kaip yra sarkastiškai prasitaręs, per studijas pajuto tik „meilę lavonams". Teisę studijavo ilgiau, tačiau teisininko duonos neragavo. Be to, skaitydamas daugybę knygų ir lavindamasis savarankiškai, būsimasis literatas sukaupė daug humanitarinių žinių.

Negavęs rimto darbo, nes buvo „nepatikimas", A. Škėma imdavosi atsitiktinių darbų. Jis nevengė uždarbiauti gana ekstravagantiškais būdais: pavyzdžiui, lošdamas kortomis, žaisdamas biliardą ar dalyvaudamas iškilmingose laidotuvių procesijose.

A. Škėmos literatūrinis debiutas įvyko 1929 m.: „Lietuvos aide" buvo publikuota jo novelė „Baimė" apie neaiškios baimės kamuojamą žmogų. Meniška prigimtis vaikinui neleido nurimti, tad jis įstojo į F. Sipavičiaus dramos studiją, o 1936 m. įsidarbino Kauno valstybiniame dramos teatre. Iš pradžių spektakliuose vaidino ne itin reikšmingus vaidmenis: vyrukus su alebardomis, padėklais, jaunuoliškus senius, žiogus, kiškius ir kitokius faunos bei homo sapiens atstovus. Įsteigus Vilniaus valstybės teatrą, Antanas gaudavo svarbesnių vaidmenų, pamažu pats ėmėsi režisūros. Tuo metu šalį jau valdė bolševikai. Kartą A. Škėmai vaidinant vaikams skirtame spektaklyje, užkulisiuose buvo suimti keli darbininkai, o vėliau - ištremti. Taip kūrėjo gyvenime lyg blogas sapnas vėl pasikartojo situacija, leidžianti ją palydėti sarkastiška ir kreiva grimasa.

Vokiečių okupacijos metais A. Škėma režisavo spektaklius ir pats juose vaidino. 1943 m. debiutavo kaip dramaturgas - parašė pjesę „Julijana", bet ją atmetė vokiečių cenzūra. Į dramaturgiją jis paniro ne netikėtai ir spontaniškai, veikiau tai buvo dėsningas kūrybinės raidos etapas. Pirmiausia įtakos turėjo tėvo pavyzdys. Šis, dirbdamas Kaišiadorių amatų mokyklos direktoriumi, režisavo spektaklius, o jo originalūs sprendimai stulbino ne tik žiūrovus, bet ir sūnų. Antanas tikėjosi, kad dramų rašymas gali tapti neblogu pajamų šaltiniu. Postūmį suteikė ir draugai, jie paragino rašyti sau.

Būdamas 28-erių metų A. Škėma vedė, po metų jiedu su žmona Janina susilaukė dukters Kristinos. Viename interviu rašytojas dėkojo žmonai, kad ji palaikė jo užsidegimą studijuoti teatro meną. Žinios apie rašytojo šeiminį gyvenimą visai menkos - gal dėl žmonos ar abiejų sutuoktinių nenoro viešinti savo asmeninio gyvenimo detalių.

Maždaug 1944 m. A. Škėma gavo pasiūlymą prisijungti prie partizanų, tačiau jam pristigo drąsos - tai pripažino nepagražindamas tiesos. Rašytojas su šeima pasitraukė į Vokietiją, gyveno vadinamųjų išvietintųjų stovyklose, o vėliau iškeliavo už Atlanto. Dėl to savikritiškai save vadino antraeiliu herojumi, nes, jo manymu, tikrieji herojai turėtų kautis Tėvynėje rizikuodami savo gyvybe.

Pokario metais gyvendamas Vokietijos stovyklose, rašytojas įsitraukė į kultūrinę, ypač - teatro, veiklą, dalyvavo meniniuose sambūriuose Augsburgo dramos teatre, Hanau veikusiame lietuvių teatro sambūryje „Atžalynas", meno ansambliuose „Sietynas" ir „Dainava", literatūriniame kabarete „Klumpė". 1947 m. leidykla „Patria" išleido pirmąją autoriaus novelių knygą „Nuodėguliai ir kibirkštys". Tai buvo knyga klyksmas, emocine įkrova primenanti norvegų ekspresionisto Edwardo Muncho paveikslą „Šauksmas". Novelės išreiškė siaubo apimto žmogaus būseną apokalipsės akivaizdoje. Pasitelkdamas groteską, rašytojas vaizdavo ribines situacijas, neišvengiamus pasirinkimus, akistatą su mirtimi ir siaubo akimirkas. Visgi autorius tuomet dar buvo kupinas vilties: „Ir žmonės - žvėrys nors akimirkai pavirs žmonėmis dievais." Ši knyga kritikuota dėl neišbaigto siužeto ir stiliaus netobulumo. Po metų žurnale „Aidai" buvo publikuota istorinė drama „Živilė".
La Grande Fantaisie Brillante
Ikoniška tapusioje A. Škėmos fotografijoje rašytojas įamžintas primerkęs vieną akį, su sarkastiška šypsenėle ir smilkstančia cigarete tarp pirštų. Sakytume - dekadentiškas herojus. Ne tik nuotraukos, bet ir interviu liudija manieringą rašytojo laikyseną, autoironišką kalbėjimo ir bendravimo stilių. Kasdienybės estetu vadintas literatas skrupulingai rinkdavosi aprangos detales, mėgo nešioti ant šono pakreiptą skrybėlę. Žmonės iš tolo atpažindavo ryškųjį režisierių ir aktorių. Amžininkai jį laikė teatrališka, kiek konfliktiška karšto kraujo asmenybe - nenuostabu, kad A. Škėmą taip traukė dramaturgija ir teatro scena. Su įkarščiu linkęs ginti savo tiesą menininkas nepakentė melo, pseudopatriotizmo ir pataikavimo miesčioniškumui. Daugeliu klausimų A. Škėma buvo gana kategoriškas ir nepacukruotą nuomonę išklodavo išeivijos periodinėje spaudoje. Tiesa, Amerikoje duoną pelnytis jam teko dirbant fabrikuose, rašė ir teatro mėgėjų veikloje dalyvavo tik laisvu laiku. Keturiasdešimtmečio proga rašytoją pakalbinusio Čikagos lietuvių laikraščio „Draugas" žurnalistui jis papasakojo apie savo kūrybinius planus ir atskleidė pragyvenimo strategiją: „Tuo tarpu sėdžiu Brooklyne prie šeimos židinio ir dairausi darbelio. Kur galima galvoti, kur bosas nepiktas, kur būčiau simpatingas laukinis."

Anot rašytojo, fabriko vadovai jį laikė simpatingu laukiniu, kadangi nesiekė daryti karjeros. Jis buvo vienas iš kelių išeivijos menininkų, taip ir neradusių jo išsilavinimą atitinkančio darbo. Vėliau rašytojas įsidarbino Niujorko viešbutyje „Roosevelt Hotel" liftininku. Rampų šviesą mėgusio menininko erdvė susitraukė iki lifto „vienutės" ir joje jis turėjo leisti kiauras dienas mintyse kalbėdamasis pats su savimi.

Niujorkietišką „simpatingo laukinio" rutiną sudrumstė romanas su išeivijos aktore ir poete Birute Pūkelevičiūte. Trylika metų vyresnis charizmatiškasis A. Škėma dvidešimt trejų metų merginai buvo kritęs į akį dar 1946 m. Augsburgo perkeltųjų asmenų stovykloje, tačiau ji nedrįso svajoti apie santykių tęsinį. Vienturtė Kauno inteligentų dukra, vienuolių kazimieriečių auklėtinė, prieš tėvų valią tapusi aktore, irgi negalėjo likti nepastebėta: aukšta, dailaus išraiškingo veido, gyvybinga, jautrios sielos. Kartą rašytojas bravūriškai paklausė Birutės: „Ką turėčiau padaryti, kad mane mylėtum? Imk karneolio žiedą ir tramvajų: ar bus to gana?" Ji atsakė: „Negana! Parašyk man tragediją - kad aš būčiau labai graži, kad visi vyrai manimi žavėtųsi ir dėl manęs žudytųsi." A. Škėma tuoj pat sėdo ir suraitė trijų puslapių „tragediją". Merginai tai paliko įspūdį. Tąkart viskas tuo ir baigėsi.

Abipusis meilės ryšys užsimezgė po kelerių metų: tuo metu Antanas su šeima buvo įsikūręs Niujorke, Birutė - Kanadoje, Monrealyje. 1950 m. ji vaidino spektaklyje „Živilė" pagal to paties pavadinimo A. Škėmos pjesę. Po trejų metų tik su patefonu ir vengrų kompozitoriaus B. Bartóko plokštelėmis lagamine menininkas „suvisam" išvyko pas mylimąją į Monrealį. Tai įvyko po, pačios Birutės žodžiais tariant, jos „stačiai groteskiškų „derybų" su Janina Škėmiene apytamsiame Bruklino restoranėly".

Tai buvo dviejų priešingybių - nihilistiško menininko ir jausmingos poetės - sąjunga. Romantiškus santykius temdė buitis: pora glaudėsi ankštame kambarėlyje netoli geležinkelio stoties, pinigus uždirbdavo moteris, nes rašytojas, persikėlęs iš JAV į Kanadą kaip emigrantas, negavo darbo vizos. Ši situacija žemino jo vyrišką orumą. Naktimis A. Škėma rašydavo „Baltą drobulę", o rytais jo mylimoji perskaitydavo visur išbarstytus rankraščio puslapius. Rašytojas netgi provokavo Birutę kūrybiškai parungtyniauti, pavyzdžiui, imtis rašyti ta pačia tema, tačiau ji nesutiko. Visgi tas kūrybinis procesas paskatino Birutę pačią imtis plunksnos.

Deja, menininkų asmeninis ryšys vėso. Kai A. Škėmos režisuotas spektaklis „Pabudimas", kuriame vaidino Birutė, pagal to paties pavadinimo jo pjesę patyrė fiasko, menininkė pabudo galutinai ir ryšį nutraukė. Rašytojui po metus trukusio romano teko grįžti į Niujorką, pas žmoną ir dukrą. Beje, kelionės bilietus nupirko Birutė - už skolintus pinigus... B. Pūkelevičiūtės žodžiais, „ La Grande Fantaisie Brillante (pranc. k.; didžioji nuostabioji fantazija) buvo baigta; A. Škėma keliavo namo, pas žmoną-mamą." Paskutinį kartą jiedu bendravo laiškais 1956 m., kai Antanas gavo „Darbininko" laikraščio premiją už dramą „Žvakidė", o Birutė - „Draugo" premiją už romaną „Aštuoni lapai". Jie vienas kitą pasveikino - su tam tikra ironijos gaidele. A. Škėma vėliau buvusiai mylimajai dar atsiuntė laišką keldamas ultimatumą: „Jei nori - galėtume susitarti. Jei ne... Tuo atveju, Tu paliksi man laisvas rankas." Birutė nebeatsakinėjo į rašytojo laiškus, nereagavo į jo kvietimus ir keliamus ultimatumus.

Jausmingos prigimties poetė metus trukusį romaną su rašytoju įvardijo kaip „Antano Škėmos interliudą mano gyvenime". Šis epizodas nebuvo vienplanis - stipriomis emocijomis grįstų asmeninių santykių gijos nusidriekė į viešą literatūros sceną, išeivijos spaudos puslapius. Vėliau B. Pūkelevičiūtė rašė, kad „mūsų atveju tolesnė „nemeilė" buvo įdomesnė už meilę". Poetė įtarinėjo, kad taip prabilo A. Škėmos, kaip literato, pavydo jausmas, nes jos romanas „Aštuoni lapai" iškart susilaukė populiarumo.

Dėl vienpusiškai nutraukto ryšio A. Škėma jautė nuoskaudą - ši išsiliejo jo tekstuose egzodo periodikoje. Žurnale „Literatūros lankai" 1959 m. jis apkaltino buvusią mylimąją, kad ši nuplagijavo jo kūrinių „Čelesta" ir „Balta drobulė" rašymo metodą, menines priemones ir pan. Egzilio rašytojai ir redaktoriai, laikydamiesi vyriško solidarumo principo, labiau palaikė A. Škėmą, spausdino jo straipsnius, o viešai plakamą poetę paliko be galimybės pareikšti savo poziciją. Jaunoji rašytoja ir aktorė jautėsi diskriminuojama, tarp kitų išeivijos rašytojų laikoma tik „femina" ir „arlekina". Po kurio laiko uždaros literatūros bendruomenės atstumta „femina" iš poezijos pasitraukė į mažiau pavojingas ir konkurencingas sferas - vaikų ir labiau tradicinę literatūrą.
Paralelės su A. Camus
1954 m. A. Škėma baigė rašyti savo svarbiausią knygą „Balta drobulė" (rankraštis vadinosi „Keltuvas"), džiaugėsi rezultatu, tačiau net ketverius metus nerado leidėjo. Leidėjai baiminosi, kad skaitytojai gali nepriimti romano dėl jame vartojamos leksikos ir drąsiai aprašytų intymių scenų. Rašytojas jautė apmaudą ir siejo leidyklų neryžtą su tuo, kad jo ankstesnė knyga „Šventoji Inga" patyrė nesėkmę. A. Škėmos vedlys ir geriausias patarėjas literatūros klausimais buvo poetas Henrikas Radauskas - į autoriteto pastabas Antanas noriai atsižvelgdavo, bet pamažėle jam darėsi vis sunkiau toleruoti neigiamus atsiliepimus. A. Škėma mėgo dalyvauti drąsiose polemikose išeivijos periodinėje spaudoje, negailėjo pipirų oponentams, bet kritiką savo atžvilgiu priimdavo jautriai, jį netgi galėjo ištikti įsiūčio priepuolis.

Kūrybinio kelio pradžioje rašytojas tikėjo žmogaus galia išsilaikyti net bjauriausiomis sąlygomis, bet artėdamas penkiasdešimtmečio link jau mąstė kitaip: „Kūrybinis nihilizmas yra mano religija. Mirties momentas - reikšmingiausioji tikrovė. Ir iliuzijų raizginys begyvenant."

A. Škėmą kai kas vadina lietuvių F. Kafka, taip pat jo kūrybą lygina su prancūzų egzistencialisto Albert'o Camus. Žinoma, literatūrologai dėl to aštriai polemizuoja. Mes į šias polemikas pernelyg nesileisime. Tik neabejotina, kad kalbos asketas A. Camus ir ekspresyvus, dramatiškų efektų gerbėjas A. Škėma stilistiškai buvo nutolę per gerą šviesmetį. Visgi abiejų jų kūrinių herojai vaikščiojo egzistencinių drebėjimų purtomu pagrindu atsukę veidus pasaulio absurdui. „Baltos drobulės" herojus Garšva panašus į A. Camus filosofinės esė „Sizifo mitas" veikėją Sizifą. Abu šiuos veikėjus sieja beprasmio triūso prievolė ir neišvengiamybė. Mėgstama tiesti paraleles ir tarp šių menininkų gyvenimų. Abu buvo aktoriai, režisieriai, rašytojai, abiejų veidus ženklino ironiška šypsena, abiejų gyvenimai nutrūko netikėtai, vos įžengusių į vidutinį amžių.

1961 m. „Santaros-Šviesos" suvažiavime buvo minimas A. Škėmos penkiasdešimtmetis. Pakiliai nusiteikęs kūrėjas ragino vieną nusiminusią merginą matyti gyvenimo grožį, džiaugtis kiekviena akimirka, tarsi nujausdamas savo paties artėjančią lemtį. Literatas kalbėjo: „Žiūrėk, aš 50 metų senis, o kaip aš noriu gyventi! Kiekviena minutė man brangi!" Dabar jau žinome, kad tuo metu byrėjo paskutinės menininkui skirto gyvenimo minutės. Grįždamas iš šio suvažiavimo jis žuvo avarijoje. Prieš metus automobilio avarijoje buvo žuvęs ir A. Camus - jį ištiko tokia pati absurdiška atsitiktinė mirtis.

A. Camus esė „Sizifo mitas" frazė „Kurti - reiškia gyventi dukart" A. Škėmai tinka tobulai: ne tik dėl dvigubos rašytojo gimimo datos, bet ir dėl to, kad jis baltame popieriaus lape perkūrė savo gyvenimą. A. Škėmos kūrybos žaliava buvo jis pats, jo autobiografija. Jam buvo gyvybiškai svarbu „palikti savo egzistencijos ženklus popieriuje". Menininkas negalėjo pakęsti minties apie savo tekstų redagavimą: „Kaipgi taisyti tai, ką išplėši iš savęs savo krauju?" Rašytojo bičiulis psichiatras ir literatas Julius Kaupas teigė: „Kūryba jam buvo tarsi psichiatrinis interviu, kuriame jis bandė parodyti savo žaizdas." Rašymas buvo antrasis Niujorko viešbutyje liftininku dirbančio „simpatingo laukinio" gyvenimas. Liftininko kasdienė rutina paskatino A. Škėmą parašyti romaną „Balta drobulė" apie emigrantą poetą Antaną Garšvą, kurį praryja megapolio realybė, jis virsta tik uniformuotu statistiniu vienetu milijoninėje minioje. Fiksuojama liūdna (beveik kafkiška) kuriančio žmogaus metamorfozė: poetas, liftininkas ir galiausiai - šinšilas, laimingo veido idiotas. Šinšilas - individualybę praradusio žmogaus gyvuliškas pavidalas, absoliučios dvasinės degradacijos išraiška.

A. Škėmos kūryba vertinama prieštaringai, tik abejingų jai nėra. Rašytojo kūrybos apologetai gyrė jį už novatoriškumą, drąsų klasikinės literatūros kanonų laužymą, kiti plakė dėl manieringo stiliaus, kai kada balansuojančio ant blogo skonio ribos, dėl pomėgio šokiruoti drastiškais vaizdais ir nihilizmo. Kūrėjas aiškino, kad nemėgsta objektyvumo, vaizdavimo „taip, kaip gyvenime". Anot A. Škėmos, literatūra nėra raminamieji vaistai, ji turi atspindėti savąją epochą. Neabejotinai reikia pripažinti, kad šio menininko kūryba yra neišsenkama versmė ieškantiesiems katastrofų paženklintos epochos atspindžių to meto žmogaus sąmonėje.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mirčių, išsiskyrimo ir skurdo paženklintas rašytojas ir režisierius Antanas Škėma: "Tesu antraeilis herojus"

# data[].attributes.attachment_link.description
A. Škėma labai mėgo pabrėžti, kad yra gimęs du kartus. Tarsi jam būtų buvęs suteiktas dvigubas gyvenimo kreditas. Čikagos laikraščiui „Draugas" duotame interviu rašytojas teigė: „Du kartus mane pagimdė mano tėvas, nutaręs ilgiau pasinaudoti vaikų priedu." Antano tėvas valdžios įstaigoms nurodė metais vėlesnę sūnaus gimimo datą - kad gautų socialinę išmoką.

# data[].attributes.body
Rašytojas Antanas Škėma . Lietuvių išeivijos rašytojas Antanas Škėma yra bene didžiausias novatorius ir ryškiausias modernistas lietuvių literatūroje. Norint suprasti jo kūrybą reikia nemenkos erudicijos. Tikroji literatūra, pasak Škėmos, nėra „raminantys vaistai” – ji bando išrengti žmogų visoje nuogybėje”, atvaizduoti „mirtinai alsuojančią kančią” ir išreikšti nebūties suvokimą. Lietuvių meninis žodis, rašytojo supratimu, turėtų remtis Vakarų kultūros patirtimi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Rašytojas Antanas Škėma . Lietuvių išeivijos rašytojas Antanas Škėma yra bene didžiausias novatorius ir ryškiausias modernistas lietuvių literatūroje. Norint suprasti jo kūrybą reikia nemenkos erudicijos. Tikroji literatūra, pasak Škėmos, nėra „raminantys vaistai" - ji bando išrengti žmogų visoje nuogybėje", atvaizduoti „mirtinai alsuojančią kančią" ir išreikšti nebūties suvokimą.

# data[].attributes.body
Štuthofo „mirties stovykla“ buvo įrengta nuostabiame gamtos kampelyje. Ant Baltijos jūros kranto, gražaus miško paunksmėje. Iki tol čia buvo pagyvenusių žmonių prieglauda. Sunku net patikėti, kad šiame Dievų miške (Balys Sruoga savo žymiajam romano pavadinimui pasirinko tai, kaip tą vietovę vadino vietiniai gyventojai) iš kalinių pelenų buvo pradėtas virti muilas, čia žuvo beveik 80 tūkstančiai žmonių.

Balys Sruoga iškentė visa tą pragarą ir 1945 m. buvo atrastas leisgyvis rusų kareivių. Jis buvo kalinių grupėje, kuri buvo vedama sušaudyti į atokesnę vietą. Sruogą išgelbėjo tai, kad išseko jėgos ir nacistai nusprendė, kad jis merdi, neverta jam gadinti šovinio.

Baliui Sruogai po lagerio jau niekur nebuvo lemta pasijusti „savu“, jis iki gyvenimo pabaigos išliko „svetimas“.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Baibokų kaimo, esančio dar už Valkininkų, pačioje Šiaurės Lietuvoje, pavadinimas gali skambėti kaip pokštas. Tačiau būtent čia XIX a. pabaigoje gimė vienas originaliausių Lietuvos literatų Balys Sruoga. Jam teko patirti tikrą politinių santvarkų paletę. Pradinę Vabalininkų mokyklą baigė dar carinėje Rusijoje ir joje teko mokytis rusų kalba.

Labai nedaug trūko, jog „Dievų miško" autorius nesulauktų nė paauglystės. Jis labai sunkiai susirgo ir net tėvai jau buvo įsitikinę, kad sūnus Balys iškeliauja į „geresnį pasaulį". Tačiau pasirodė, kad berniukas turi labai daug dvasinių jėgų ir gali įveikti sunkiausias krizes. Jau gerokai vėliau tuo galėjo įsitikinti ir Štuthofo koncentracinės stovyklos prižiūrėtojai. Kita vertus, sunki liga paliko pėdsaką - Balys labai greitai susijaudindavo, kentė nuo staigios nuotaikų kaitos. Visgi kiekviena lazda turi du galus: diagnozė „pakrikę nervai" leido jam išvengti tarnybos carinėje kariuomenėje Pirmojo pasaulinio karo metu.

Tėvai ir toliau darė viską, kad stebuklingai pasveikęs Balys tęstų mokslus. Tam teko pervažiuoti į Panevėžį. Būsimam poetui, regis, labiau rūpėjo ne mokslai, bet visuomeninė veikla. Jis ne tik prisijungė prie mokykloje veikusių aušrininkų, bet netrukus tapo jų lyderiu. Gyvenant Panevėžyje pasirodė ir pirmieji jo eilėraščiai.

Tiesa, ne tiek Balys, kiek jo brolis Juozas, sugebėjęs prasimušti į diplomatus, buvo tikrasis šeimos pasididžiavimas. Baliui pasisekė, kad tuo laiku, kai jis baigė mokyklą, brolis dirbo Petrograde ir buvo pas ką čia atvažiuoti. Kiek netikėtai Balys pasirinko Miškų institutą. Kaip vėliau pats prisipažino, buvo pasidavęs romantiniam gyvenimo miške vaizdiniui. Tačiau čia teko studijuoti įvairius tiksliuosius mokslus, kurie jaunuoliui atrodė tolimi ir neįdomūs. Tad nieko nuostabaus, kad po kurio laiko Balys metė studijas ir Petrogrado universitete pradėjo studijuoti istorijos-filologijos fakultete, o dar po metų, sekdamas paskui brolį, pratęsę tas pačias studijas Maskvoje.

Jau mokykloje atsiskleidė maištaujanti Balio Sruogos siela. Nenurimo ji ir Rusijoje, kur, kaip pasakoja amžininkai, jaunasis studentas iš Lietuvos išsiskyrė teatrališkumu, ekstravagantiškomis rūbų detalėmis. Nors Spalio perversmas gerokai nuskurdino Rusijos kultūrinį gyvenimą, tačiau Petrograde ir Maskvoje išliko kultūrinio elito atplaišos. Bendravimas su teatro, literatūros pasaulio žmonėmis Baliui buvo tikroji gyvenimo mokykla. Balys dalyvaudavo Maskvoje vykusiuose literatūriniuose pobūviuose, labai susidraugavo su rusų kalba rašiusiu ir Lietuvai diplomatiniu lygmeniu atstovavusiu Jurgiu Baltrušaičiu. Tačiau visgi didėjanti suirutė bolševikų Rusijoje paskatino Balį sugrįžti Lietuvon.

BSruoga apsigyveno Vilniuje ir ne bet kaip, tačiau sukurdamas čia menininkų komuną Žvėryno rajone. Jaunuoliai gyveno turėdami bendrą kasą ir nuolatiniame boheminiame svaigulyje.

Toks gyvenimo būdas tęsėsi tol, kol Vilnius neatiteko lenkams ir Sruogai teko pasitraukti į Kauną. Čia jis pradėjo vadovauti laikraščiui „Lietuva", išleido pirmąją poemą „Deivė ant ežero". Iš pelenų kylančioje Lietuvos kultūroje Balys Sruoga išsiskyrė maištingumu ir tuo, kad dažnai įsiveldavo į žodžių kautynes su to meto autoritetais. Jis drąsiai „su žemėmis sumaišė" Maironio poezijos rinktinę ar pirmąją lietuvišką operą „Birutė". Tiesa, kolegos jam atsakydavo tuo pačiu ir retas kitas to meto poetas sulaukdavo tiek kritinio dėmesio.

Sruogos būdą gerai atspindi ir idėja steigti Lietuvoje Liemenkūdrą (Lietuvos meno kūrėjų draugiją). Neabejotina, kad šioje idėjoje jį labiausiai žavėjo santrumpa.

Nežinia, kokių dar eibių būtų iškrėtęs Balys Sruoga, tačiau 1921 m. jis gavo stipendiją tęsti studijas Vokietijoje ir išvyko į Miuncheną. Tai buvo itin svarbus etapas, per kurį susiformavo brandus kūrėjas. 1924 m. Balys Sruoga gavo filosofijos daktaro laipsnį, tiesa, jo disertacija, dabartiniu supratimu, būtų grynai filologinis darbas.

Beje, net ir Vokietija nepakeitė Sruogos poezijos stiliaus. Tai tapo akivaizdu, kai pasirodė jo rinktinė „Dievų takais". Kita vertus, tai buvo savotiškas atsisveikinimas su jaunyste, nes į Lietuvą B. Sruoga grįžo tikrai surimtėjęs, daug dėmesio skyrė pedagoginiam darbui. Jį dabar domino ne tiek poezija, kiek publicistika. Ir toliau rašė kritines recenzijas, labai daug prisidėjo prie jaunuomenės ugdymo.

Beje, Sruogai vis tiek nepavyko išvengti skandalų. Yra žinoma, kad Vydūnas kreipėsi net į Lietuvos Seimą, reikalaudamas, kad jis, tikrasis Lietuvos patriotas, būtų apgintas nuo kritinių Sruogos užgauliojimų recenzijose.

Nors recenzuojamų kūrinių autoriai neretai supykdavo, tačiau net ir jie turėjo pripažinti, kad Balys Sruoga ilgainiui tapo įtakingiausiu teatro ir, iš dalies, literatūros kritiku Lietuvoje.

1930 m. B. Sruoga su trenksmu grįžo kaip literatas. Jis paskelbė dramą „Milžinų paunksmė". Ją sukurti motyvavo labai žemiškas interesas. Minint 500-ąsias Vytauto Didžiojo mirties metines buvo paskelbtas proginės dramos konkursas ir pažadėtas solidus prizas nugalėtojui. Didžiuliam Sruogos nusivylimui, jam trokštamas prizas nebuvo skirtas. Koją pakišo ne meninio talento trūkumas, bet tai, kad dramoje, komisijos nuomone, pernelyg mažai vietos skirta Vytautui.

Tegalime įsivaizduoti, kaip įpyko Sruoga. Tuo labiau, kad jis tiek buvo įsitikinęs savo sėkme, kad nusipirko skolon tuo metu retą dalyką - automobilį - ir buvo tvirtai įsitikinęs, kad apmokės jį priziniais pinigais.

Pyktis suteikė Sruogai energijos pabandyti įrodyti, kad jis yra geriausias dramaturgas Lietuvoje. Jis parašė dar kelias dramas, tačiau jos branda ir talentu „Milžinų paunksmės" nepranoko.

Sovietinė okupacija užklupo Balio Sruogos šeimą tvirtai stovinčią ant kojų. Buvo pavykę susikurti tvirtus materialinius pagrindus, o po Vilniaus grąžinimo įsikurti Vilniuje ir pasinerti į naują kūrybinio gyvenimo etapą.

Būtų netiesa sakyti, kad okupaciją Balys Sruoga priėmė kaip „pasaulio pabaigą", katastrofą. Taip, tai, kas vyksta, jo nedžiugino, visgi jis per daug kritikos turėjo buvusiai valdžiai, kad labai išgyventų dėl jos žlugimo. Sruoga bandė ieškoti bendradarbiavimo kultūros srityje su „naujaisiais". Beje, keliuose jo sukurtuose to meto kūriniuose galima įžvelgti ir koloboravimo pėdsakus. Bent jau, neabejotiną norą užsitarnauti naujos valdžios palankumą.

Nežinia, į ką visa tai būtų peraugę, tačiau prasidėjo vokiečių okupacija. Balys Sruoga fašistų atžvilgiu buvo gerokai kritiškesnis nei komunistų. Tai, kad kurį laiką jis išvengė susidorojimo, galima paaiškinti tik tuo, kad jis turėjo užtarėjų tarp įtakingų akademiniame gyvenime profesorių.

Kaip tik tuo metu Balys Sruoga pabaigė dramą „Kazimieras Sapiega". Jam pačiam ji labai patiko, tačiau buvo parašyta itin nedėkingomis aplinkybėmis ir tuo metu netapo labai populiari. 1943 m. nacistai ėmėsi naujų represijų Lietuvoje ir nemaža dalis akademinės inteligentijos buvo išsiųsti į koncentracines stovyklas. Du Vilniaus universiteto profesoriai - Balys Sruoga ir Vladas Jurgutis - atsidūrė Štuthofe (dabartinė Lenkijos teritorija, netoli Gdansko).

Štuthofo „mirties stovykla" buvo įrengta nuostabiame gamtos kampelyje. Ant Baltijos jūros kranto, gražaus miško paunksmėje. Iki tol čia buvo pagyvenusių žmonių prieglauda. Sunku net patikėti, kad šiame Dievų miške (Balys Sruoga savo žymiajam romano pavadinimui pasirinko tai, kaip tą vietovę vadino vietiniai gyventojai) iš kalinių pelenų buvo pradėtas virti muilas, čia žuvo beveik 80 tūkstančiai žmonių.

Balys Sruoga iškentė visa tą pragarą ir 1945 m. buvo atrastas leisgyvis rusų kareivių. Jis buvo kalinių grupėje, kuri buvo vedama sušaudyti į atokesnę vietą. Sruogą išgelbėjo tai, kad išseko jėgos ir nacistai nusprendė, kad jis merdi, neverta jam gadinti šovinio.

Kai grįžo į Lietuvą, Sruogos laukė naujas išbandymas - žmona ir dukra buvo vokiečių kareivių išvarytos į Prūsiją. Svarbiausia jo kūrinys „Dievų miškas" buvo užrašytas Birštono sanatorijoje, dar neišblukus baisiausiems įspūdžiams.

Grįžęs iš sanatorijos Sruoga pristatė savo kūrinį bičiuliams rašytojams. Jie buvo sukrėsti pasirinkto žanro, bet kartu ir sužavėti. Tai buvo tragiška satyra, su didžiule saviironijos doze, groteskiškais situacijų aprašymais. Čia buvo tiek skausmo ir kančios, jog tai tegalėjo būti išreikšta ties absurdo riba laviruojančiu komizmu.

Tačiau kur kas mažiau toks žanras patiko komunistų nomenklatūrai. Yra žinoma, kad Rašytojų suvažiavime partijos sekretorius Kazys Preikšas pareikalavo, kad rašytojas turi atgailauti, nes „Dievų miškas" yra išdavikiškas, menkinantis sovietinio žmogaus orumą kūrinys.

Baliui Sruogai po lagerio jau niekur nebuvo lemta pasijusti „savu", jis iki gyvenimo pabaigos išliko „svetimas". Tiesa, lagerio išbandymai tiek sumaitojo Balio Sruogos sveikatą, kad jis tesugebėjo nepilnus du metus darbuotis Vilniaus universitete. Rašytojas mirė 1947 m. spalio 16 dieną.

Nors Balys Sruoga pats save visada laikė pirmiausia dramaturgu ir teatro kritiku, tačiau nepajudinamą šlovę jam iki šiol garantuoja būtent unikalus pasakojimas „Dievų miškas", kurio žanro vargu kam Lietuvoje ar kada nors pavyks atkartoti.
Parengė Dominyka Marija Navickaitė

# data[].attributes.attachment_link.title
Maištininkas, perėjęs pragarą - Balys Sruoga

# data[].attributes.attachment_link.description
Baibokų kaimo, esančio dar už Valkininkų, pačioje Šiaurės Lietuvoje, pavadinimas gali skambėti kaip pokštas. Tačiau būtent čia XIX a. pabaigoje gimė vienas originaliausių Lietuvos literatų Balys Sruoga. Jam teko patirti tikrą politinių santvarkų paletę. Pradinę Vabalininkų mokyklą baigė dar carinėje Rusijoje ir joje teko mokytis rusų kalba.

# data[].attributes.body
Rašytojas atkūrė žmogaus prigimčiai ir humanistinei kultūrai priešišką aplinką, jausdamas nenumaldomą skausmą, o drauge - ir dvejones, skepsį. „Ko vertos visos mano knygos, jei dvidešimtojo amžiaus viduryje civilizuotas Europos žmogus staiga žmogėdra darosi?" - retoriškai klausė B. Sruoga
Kaip galima apie begal žiaurius, siaubo kupinus dalykus kalbėti šypsantis? Kaip galima mirtį vaizduoti su pašaipa? Vienas įtaigiausių kūrinio struktūros komponentų - eksponuotas individualaus pasakotojo požiūrio taškas, savitai spalvinama pasakojimo perspektyva. Ji sukuriama tarsi užtušuojant realių dalykų žiauriąją ištarmę, o drauge -neslepiant gana neadekvačių emocijų.
„Prie vieno numirėlio pasilikome mes dviese, aš ir mano mielas bičiulis Jonas, bambizas nuo Biržų. Jonas numirėlio pirmagalį užsivožė ant savo gaspadoriškų pečių, aš įsikinkiau į numirėlio kojas it į žagrę bulvėm atarti - ir einame savo katorgininkiškas pareigas.

Pakeliui mūsų numirėlis ima ir atsidūsta tokiu giliu, gailiu, uždususiu atodūsiu.

- Na, na, - piktinas mano mielas bičiulis Jonas, bambizas nuo Biržų, - ko gi čia dūsauji? Kad jau kartą mirei, tai ir būk numiręs, nebedūsauk, susimildamas! Kas tai matė: numirėlis - ir dūsauja!“.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Balys Sruoga. Dievų miškas: memuarai. - Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2005. - 445 p.
Balys Sruoga (1896.II.2-1947.X. 16) -vienas žymiausių lietuvių rašytojų, poetas, prozininkas, dramaturgas, kritikas, literatūros ir tautosakos tyrėjas, kurio literatūrinis palikimas stebina ir įvairove, ir menine skvarbą. Debiutavęs 1911 m. straipsneliais, eilėraščiais „Aušrinėje", „Rygos naujienose", „Pirmajame bare", susižavėjęs simbolizmu, vėliau išleido lietuvių poezijos tėkmę smarkiai praskaidrinusius rinkinius „Saulė ir smiltys" (1920), „Dievų takais" (1923) ir kt. Po studijų Miunchene, čia apsigynęs ir daktaro disertaciją, profesoriavo Vytauto Didžiojo universitete, buvo bene aktyviausias lietuvių tautinio teatro ugdytojas, kritikas, rašė poetinius kūrinius („Alpėse", 1930, „Gedimino sapnas", 1938 ir kt.), bet didžiausią savo talento dalį skyrė dramaturgijai. Į lietuvių dramos lobyną įėjo jo pjesės „Milžino paunksmė" (1932), „Baisioji naktis" (1935), „Kazimieras Sapiega" (1938-1941), „Apyaušrio dalia" (1945).

Simbolizmo-ekspresionizmo-neoromantizmo konvencijas perėmusiam rašytojui kone didžiausias asmenybės ir kūrybinės tvermės išbandymas buvo žiauriausia tikrovė - kalinimas hitlerinėje mirties stovykloje, Stutthofe.

Kai siekiame vienu akipločiu apžvelgti tautinės literatūros panoramą ir ketiname bent trumpam aprėpti jos visumą, pirmiausia akis pritraukia iškilieji autoriai bei jų kūriniai, it viršukalnės ryškėjantys margaspalviame kraštovaizdyje. Tarp jų, be jokios abejonės, - B. Sruoga ir jo memuarinis veikalas „Dievų miškas".

Šis kūrinys, laikomas „fakto literatūra", „nefikcine proza", kaip dažnai originalūs darbai, vis dėlto netelpa į jokius griežtus žanrinių modelių kanonus. Visų pirma, manyčiau, todėl, kad „Dievų miško" struktūra, semantikos sugestyvumas yra neatplėšiamai suaugę su autobiografiškuoju klodu, realybe, o kita vertus - išraiškos planas, pasakojimo lygmuo ir stiliaus audinys pranoksta įprastinius, tradicinius „gyvenimo imitavimo" būdus ir sukuria ganėtinai nejaukų interpretacijos lauką.

Kaip galima apie begal žiaurius, siaubo kupinus dalykus kalbėti šypsantis? Kaip galima mirtį vaizduoti su pašaipa? Vienas įtaigiausių kūrinio struktūros komponentų - eksponuotas individualaus pasakotojo požiūrio taškas, savitai spalvinama pasakojimo perspektyva. Ji sukuriama tarsi užtušuojant realių dalykų žiauriąją ištarmę, o drauge -neslepiant gana neadekvačių emocijų.

„Prie vieno numirėlio pasilikome mes dviese, aš ir mano mielas bičiulis Jonas, bambizas nuo Biržų. Jonas numirėlio pirmagalį užsivožė ant savo gaspadoriškų pečių, aš įsikinkiau į numirėlio kojas it į žagrę bulvėm atarti - ir einame savo katorgininkiškas pareigas.

Pakeliui mūsų numirėlis ima ir atsidūsta tokiu giliu, gailiu, uždususiu atodūsiu.

- Na, na, - piktinas mano mielas bičiulis Jonas, bambizas nuo Biržų, - ko gi čia dūsauji? Kad jau kartą mirei, tai ir būk numiręs, nebedūsauk, susimildamas! Kas tai matė: numirėlis - ir dūsauja!".

Skaitytojas sunerimęs: kas taip gali kalbėti? Užkietėjęs cinikas? Negailestingas, neapykanta visiems žmonėms persisunkęs recidyvistas? Ilgametis lavoninės tarnas? Žinoma, tokia interpretacija galėtų būti, jei adresatas būtų realybės konteksto nepažįstantis asmuo, tarkim, iš kokios Afrikos ar Pietų Amerikos šalies. (Nors, kita vertus, G. Garcia'os Marąuezo romanas „Patriarcho ruduo", kuriame faktografiniai dalykai pinasi su žiauriomis grotesko scenomis, yra nesunkiai suvokiamas ir realijų nežinantiems skaitytojams.) Lietuvių skaitytojas, savaime aišku, kūrinį suvokia platesniame kontekste. Juk B. Sruoga nėra žmogus, kurį galėtume įtarti psichologine ar nusikaltėliška patologija. Atvirkščiai - skaudžios ironijos, pašaipos, sarkazmo žybsniais, stilizuotais liaudiškais palyginimais „Dievų miško" konclagerio tikrovę jis pavertė bemaž trilerišku viduramžių karnavalu, F. Goya'os sapnų košmarais. Kūrinio genezę, regis, labiausiai lėmė vos per kelis mėnesius nutolęs mirties šešėlis.

Baigiantis karui, rašytoją rado leisgyvį, nuo bado išsekusį patvoryje, paskui dar du mėnesius gydė Torūnėje. 1945 m. gegužės tryliktą pagaliau grįžo į Vilnių, ir iškart, siekdamas numaldyti klaikius išgyvenimus, vienatvę ir pesimizmo graužatį, ėmėsi plunksnos. „Dievų mišką" rašė Birštone, gavęs kelialapį vasarai iš Rašytojų sąjungos, rašė po 8-12 valandų per parą. Didžiulės (apie 450 puslapių) apimties tekstas buvo sukurtas per keletą mėnesių. Tikriau - ne „sukurtas", bet tiesiog išspinduliuotas, išblokštas vaizdais, mintimis, emocijomis užpūliavusio vulkano. O jis tvenkėsi per keletą siaubingų metų.

Košmarai, asmeninio gyvenimo griūtis prasidėjo nykią 1943 m. kovo naktį, kai vokiečių politinės policijos (Sippo) pareigūnai įsiveržė į B. Sruogos butą. Taip prasidėjo bemaž lygiai dvejus metus trukusi iškilaus rašytojo, profesoriaus sunkiausia kelionė, nuolat jaučiant hitlerinės žmonių naikinimo mėsmalės krumpliaračius. Jau pirmąją dieną Vilniuje, gestapo rūmuose, esančiuose netoliese nuo rašytojo buto, esesininkų vadas užsmaugia dar plevenusią viltį:

„ - Jum laisvė yra atimta ilgam laikui, iki karo pabaigos, eventualiai iki gyvenimo pabaigos. [...] Mes, nacionalsocialistai, esame konsekventiški: lietuvių inteligentija eina prieš mus - lietuvių inteligentija turi būti sunaikinta".

Nors Stutthofo konclageryje lietuviai turėjo būti traktuojami tarsi „politiniai garbės kaliniai", tačiau tai buvo tik formali paguoda. Jau pirmąjį įkalinimo mėnesį keturi lietuviai buvo mirę. Kaip rašo A. Samulionis, žymiausias B. Sruogos kūrybos tyrinėtojas, „miško darbuose rašytojas ištvėrė tik savaitę; paskui su 39,6 laipsnių temperatūra, klebetuojančia širdimi, svaigstančia galva ir sutinusiomis kojomis, per neilgą „įpilietinimo" tarpą netekęs 29 kg svorio, kurį laiką gulėjo lagerio ligoninėje, paskui vėl buvo sugrąžintas tampyti rąstų ir rauti kelmų, o po kelių dienų, kojoms galutinai atsisakius, pervestas į klipatas". Laikomi pusbadžiu, vos paeinantys sutinusiomis kojomis, nuolat daužomi prižiūrėtojų ir kitų išgamų, lietuvių inteligentai siekė ne tik išgyventi, bet ir išlikti orūs.

Vienas būdų apsaugoti savo vidinę laisvę - atsiriboti nuo pragariškos tikrovės. B. Sruoga tai bando daryti kurdamas, rašo dramos veikalus (svariausias jų - „Pavasario giesmė"), estetikos, literatūros teorijos straipsnius. Tai leido kiek pakitusios gyvenimo sąlygos: balandžio mėnesį jis buvo paskirtas dirbti raštinėje. Tačiau nuožmi realybė sekino ir fizines, ir dvasines jėgas, širdį dilgino ilgesys, nerimas dėl šeimos. Artėjant frontui lagerį evakavo, išsekęs rašytojas vos galėjo paeiti ir galop susmuko Godentovo dvaro kieme, kur jį ir aptiko sovietų kariai.

...Grįžęs į Vilnių, į butą Tauro gatvėje, jis neberado nei žmonos, nei dukros, jos buvo pasitraukusios į Vakarus. Nebepamatys jų jau niekad. <...>

Rašytojas atkūrė žmogaus prigimčiai ir humanistinei kultūrai priešišką aplinką, jausdamas nenumaldomą skausmą, o drauge - ir dvejones, skepsį. „Ko vertos visos mano knygos, jei dvidešimtojo amžiaus viduryje civilizuotas Europos žmogus staiga žmogėdra darosi?" - retoriškai klausė B. Sruoga, pajutęs aukštosios kultūros bejėgiškumą prieš siautėjančius žemiausius instinktus. Sarkastiška ironija ir juodasis humoras (kalinių mušimo, lavonų tampymo scenos) - vienintelis būdas, leidęs bent kiek atsitverti nuo šaltai apgalvotos, racionalizuotos žmonių naikinimo sistemos. Stutthofo budeliai vaizduojami kaip pasigailėtinos likimo nuskriaustos kreatūros, retsykiais - netgi su užuojauta, atmiešta humoru. Realūs košmarai, stovėjimas ant nebūties krašto („aš peržengiau mirties ir gyvybės slenkstį, pažvelgiau amžinybei į akis", - rašė B. Sruoga) skatino susikurti kitokį pasaulį, egzistuojantį pagal laisvos dvasios dėsnius. Pasaulį, kuriame sąmojingas protas, žaisminga atjauta įveikia smurtą. <...>

„Dievų miške" parodyti du pasauliai - konclagerio realybė ir sukurtasis jos ironiškasis atvaizdas - yra skirtingi savo esme ir paskirtimi. Vienas funkcionuoja, kad griautų ir žudytų, kitas - kad kurtų ir apsaugotų. Platesne prasme - tai yra kultūros ir nekultūros, žmonių ir nežmonių, humanistinių vertybių ir žvėriškų instinktų sankirta.

Literatūroje, vaizduojančioje XX amžiaus pragarą, ši priešprieša labai sugestyvi, nes aukos paprastai yra beginklės ir nuolankios, į smurtą jos negali atsakyti jėga. Vienintelis savisaugos ir savigynos būdas - susikurti tam tikrą psichologinį gaubtą iš kultūros vertybių, krikščioniškos dorovės, atjautos, pergalingo sąmojo. Tik šitaip asmenybė gali atsispirti totalitarizmo, fašistinio ar komunistinio, sukeltiems košmarams. Ironiškasis B. Sruogos „Dievų miškas" - vienas žymiausių literatūros kūrinių - tai įtikinamai paliudija.

Ilgai, per dešimt metų, sovietinė cenzūra neleido spausdinti šio kūrinio - ne tik dėl ironiško „ruskelių" apibūdinimo, bet turbūt ir dėl nesunkiai atpažįstamų paralelių su lietuvių lemtimis Stalino Siberijos gulaguose. Dabartinis leidinys, parengtas pagal autentišką B. Sruogos rankraštį, leidžia kuo adekvačiau suvokti šio unikalaus veikalo prasmę XX a. genocidiškų sanvartų kontekste.

Algis Kalėda

Bernardinai.lt

# data[].attributes.attachment_link.title
Lietuvių literatūros lobynas: Balio Sruogos „Dievų miškas"

# data[].attributes.attachment_link.description
Šis kūrinys, laikomas „fakto literatūra", „nefikcine proza", kaip dažnai originalūs darbai, vis dėlto netelpa į jokius griežtus žanrinių modelių kanonus. Visų pirma, manyčiau, todėl, kad „Dievų miško" struktūra, semantikos sugestyvumas yra neatplėšiamai suaugę su autobiografiškuoju klodu, realybe, o kita vertus - išraiškos planas, pasakojimo lygmuo ir stiliaus audinys pranoksta įprastinius, tradicinius „gyvenimo imitavimo" būdus ir sukuria ganėtinai nejaukų interpretacijos lauką.

# data[].attributes.body
Audio įrašai

# data[].attributes.body
“Ką reiškia nihilizmas? – Kad aukščiausiosios vertybės nuvertinamos. Dingo tikslas; dingo atsakymas į „kodėl?“
O kas yra vertybė? „Vertybe“ mes pripažįstam, pvz., tautos laisvę, tačiau iš esmės čia mes vėlgi priimam laisvę kaip gerovę, kurią turim, ar neturim. Vėlgi laisvė negalėtų būti gerove mums, jei laisvė kaip tokia jau nebūtų iš anksto vertybe, kažkuo, ką vertinam kaip reikšminga, svarbų, vertą, „kas eina“. Vertybė – tai reikšmingumas, vertė; tai kas vertinga – vertybė. Tačiau ką reiškia „vertinga“? Vertinga yra tai, kas turi svarbų vaidmenį. Lieka klausimas: ar vertinga vertybe, jei ji svari arba ar kiekvienas svoris gali būti išmatuotas tik reikšmingumu? Jei paskutinis tvirtinimas yra teisingas, tai paklausim iš naujo: ką reiškia, kad vertybė reikšminga? Reikšminga, nes vertybė; ar vertybė, nes reikšminga? Kas tai pati savaime vertybė, kad ji svarbi, verta? Reikšmingumas vis tik ne niekas, jis greičiau jau rūšis ir būdas, kokiu vertybė, ir būtent vertybe, „yra“. Reikšmingumas yra būties rūšis. Vertybės vieta tik vienokioje ar kitokioje reikšmingoje būtyje.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
vartiklis jonas skendelis history mythology religion philosophy platonas gnosticizmas heidegeris europos nihilizmas

# data[].attributes.attachment_link.title
Top 20 Albert Camus Quotes (Author of The Stranger)

# data[].attributes.attachment_link.description
Top 20 Albert Camus Quotes (Author of The Stranger) - The French Nobel Prize-winning - The philosopher, author, & journalist

# data[].attributes.body
Audio knyga

# data[].attributes.attachment_link.title
Balta drobulė Antanas Škėma | audio knyga

# data[].attributes.attachment_link.description
Romanas „Balta drobulė" pirmą kartą publikuotas 1958 m. Tai išsamus XX a. žmogaus dienoraštis, atskleidžiantis didžiausių pasaulinių sukrėtimų patirtį. Romane kalbama apie išeivio, išgyvenusio tradicinių vertybių krizę ir neprigijusio svetimoje žemėje, tragediją. Romane nemažai autobiografinių faktų. A. Škėmos knygos pirmiausia buvo išleistos Vakaruose, tik gerokai vėliau jos pasiekė Lietuvą.