# data[].attributes.headline
יום ראשון היום השישי למסע - טרבלינקה

# data[].attributes.subject
יום ראשון היום השישי למסע - טרבלינקה

# data[].attributes.body
הקור מקפיא
השלג מסביב בכל מקום
המראה מהפנט
אבל.....
17000 אבנים
17000 קהילות שהושמדו
הרבה עצב
כמה קשה.... כמה יפה...
טרבלינקה - בית חרושת למוות

מיומנה של רייצ'ל סאונדרס:
אין מילים בשביל לתאר מקום שאין בו מה לראות.
בתוך יער סבוך נמצא מקום בו העצים לא מעזים לצמוח.
האדמה במקום זה אינה אדמה אלא אפר. המקום הוא מקום קטן ובו מצבות רבות.
מצבות רבות וקברים מרובים יותר. 870,000 קברים.
המקום הזה הוא תחנת רכבת. הקו הוא קו פופולארי בקרב היהודים. אבל הקו לטרבלינקה הוא קו מיוחד. אפשר לנסוע אליו אך אין חזור ממנו. המקום הזה הוא בית חרושת משומן שיוצר על בסיס יומיומי כ 2200 תוצרים.
כל תוצר הוא מושלם לאא יוצא מן הכלל. קשה לטעות כאשר מדובר בתוצר של גוויה. המקום הזה הוא קבר אחים.
המקום הזה הוא הגיהנום.
קול דמי אחינו, אחיותינו, אבינו, אימנו זועקים אלינו מאדמה זו. הם זועקים אלינו מתוך ה 870,000 קברים הלא מסומנים בטרבלינקה.

# data[].attributes.headline
שיר המסע "יוצא לאור" 

# data[].attributes.subject
שיר המסע "יוצא לאור" 

# data[].attributes.body
נעם כהן, יעל עזרא ואריאלה רובינשטיין מבצעות את שיר המסע שלנו בערב ברכת הדרך, יום קודם המסע

# data[].attributes.headline
אביטל סנד משפת בעדת בני משפחתה

# data[].attributes.subject
אביטל סנד משפת בעדת בני משפחתה

# data[].attributes.headline
מיומן המסעש מור אלפ

# data[].attributes.subject
מיומן המסעש מור אלפ

# data[].attributes.body
מיידאנק

השולחן.
אותו שולחן ארור
אפור, אפל, עשוי בטון.
מת.
הגופה מוטלת, גם היא, מתה.
הם מחפשים, שמא ימצאו
זהב, או חלילה, נשמה.
והדמיון, אפור, אפל.
חונק את הנשמה
והנשמה
מתה.

# data[].attributes.body
והיום פנינה פז מלמדת אותנו

# data[].attributes.body
יוםהיום הרביעי
מסיירים בבית הקברות אוקופובה שבוורשה. לומדים על רבנים, אנשי רוח ותרבות. אנשי כפיים ואנשי ספר. כולם הם חלק מעולם יהודי תוסס שהיה ערב המלחמה. עולם שאבד. עולם שהתמוסס.

ערב שבת קודש. כמה דקות לפני כניסת השבת מקבלים ד"ש מההורים והמשפחה. ההבנה על מקומה של המשפחה וההורים משמעותי במהלך המסע והסכרים נפתחים. געגועים, רוצים חיבוק של אמא ואבא ונשיקה לאחים הקטנים. ההתרגשות בשיאה והשבת יורדת עלינו במלוא קדושתה. קצת מנוחה לגוף ולנשמה. "כשהנשמה מאירה גם שמים עוטי ערפל מפיקים או נעים". שבת שלום

מיומן המסע של מוריה מויאל:
שתיקה רועמת,
אבד לי הנייד.
מצפשת, מנסה, משתגעת.
זהו, הלך הכסף
ואס הרטט המוכר,  הנייד בכיס
פתאום שמחה, מזל, נמצאה האבדה.
אך ממקום אחר,
שתיקה רועמת.
אבדה לו אמו
מחפש, מנסה, משתגע
זהו, הלכו לו חייו
ואז הרטט המוכר, צעקת אמו ואז
שתירה רועמת!
ושוב עצב, חוסר מזל,
לא תימצא האבדה
ושוב
שתיקה רועמת,
קצת יותר.

מיומן המסע של נא אל גרינברג:
השלג יורד על לובלין
מכסה
מכסה את הזוועות
שקרו בפולין
השלג היורד על המחנות
מוחק
מוחק את זכרם
של הנשמות הזועקות
היופי השורף בכל פינה
משכיח
משכיח את הכיעור
המופיע בסיוטים של הנשארים בשינה.
הזמן העובר לו בלי שנרגיש
מרחיק
מרחיק את הזיכרון
ואנחנו לא נוכל להוכיח למי שמכחיש

# data[].attributes.headline
השעה שש  בבוקר

# data[].attributes.subject
השעה שש  בבוקר

# data[].attributes.body
.... כבר בררוחת בוקר מחייכות ומוכנות להתחיל יום נוסף במסע

# data[].attributes.body
כמידי בוקר במסע,  אנו פותחות בלימוד 'דף יומי'
יישר כח לפנינה, תמר,  שלי ושחר ששקדו והכינו דפי לימוד.  אשריינו שזכינו...

# data[].attributes.headline
ליאור חובב משתפת אותנו בעדותו של סבא רבא

# data[].attributes.subject
ליאור חובב משתפת אותנו בעדותו של סבא רבא

# data[].attributes.headline
היום השני למסע - אושוויץ

# data[].attributes.subject
היום השני למסע - אושוויץ

# data[].attributes.body
אושוויץ-
מילה קטנה שמחוללת מהומה גדולה.
אושוויץ-
הלוע של הר הגעש של השואה.
אושוויץ-
המקום בו נרצחו כמיליון יהודים.
אושוויץ-
מקום גדול ועצום אך נעדר אנושיות.

אנחנו הולכות דוממות. מקשיבות לסיפוריםל. שומעות את העדויות של שירה, רייצל, עדן, נעה ברוקר, ליאור, שירז ומעיין.
הלב רוטט.
זה לא הסיפורים שרואים בסרטים. זה אמיתי. זה סבא וסבתא ודודים של בנות המשלחת.
הקור חודר לעצמות. מצמית. משתק.
אך בסוף יוצאים בגאוה גדולה ובחיבור גדול לעצמנו למשפחתנו ולעמנו.

שירז ישראלי משתפת:
יום שלישי למסע. המוח שלי משתגע ודומם. למה היטלר עשה את זה? איך הגרמנים שיתפו פעולה? למה היהודים לא עשו לו משהו? למה הם הלכו "כצאן לטבח".
אני לא יודעת למה היטלר עשה את זה. אולי היה איזה ילד בריון בכיתה שלו שהיה יהודי והוא רצה להתנקם בו.
הגרמנים? אני מאמינה שזו היתה שטיפת מוח אבל אי אפשר לדעת.
השאלה היחידה שאליה קיבלתי תשובה "הם לא הלכו כצאן לטבח"!!!
לנו אין אפילו זכות להשתמש בביטוי הזה. אני לא יודעת מה באמת התרחש שם ולא יודעת איך אנחנו היינו מגיבים אבל הם עשו כמיטב יכולתם. אני בטוחה בזה. הם נשארו בחיים כנגד כל הסיכויים. הקור ,עבודת הפרך, השנאה בעיניים של הנאצים. ואז אני חושבת על עצמי איך אני הייתי מתנהגת אילו הדבר היה קורה לי. ופתאום המוח שלי שותק.

נא אל גרינברג משתפת:
החלטתי, החלטתי היום את ההחלטה לחיות. אחרי ששמעתי היום את השיר "חלומות" של ילד בשואה המתאר איך הוא יבחה את חייו כשיהיה גדול, בן 20. שיר מחא בתקווה והזדמנויות.
היחד נספה בשואה אך את הרצון לחיות אף אחד לא יכול להכחיד.
כשאני שומעת אל השיר הזה אני מרגישה מחויבת. מחויבת לנצל כל שניה מחיי בשביל ששאיפותיי לא יישארו על דף בשיר אלא שאני אוכל לחיות לפני שיגיע הזמן שלי להצטרף ל"ים הרחמים".

רייצל סאונדרס משתפת:
מאוחר מידי... שישה מליון נשמות טהורות נטבחו, כעס על האויר שספג את העשן מהקרמיוריום.  כעס על האדמה שהתערבבה עם אפר אחיי ואחיותיי, אבל להפתעתי לא יותר מידי כעס על בורא עולם, עדיין לא..

אחיי ואחיותיי שלא זכו לראות שוב את אור היום אחרי שהוכנסו לתאי הגזים, שלא זכו לראות את הירח ואת הכוכבים, שלא זכו ללדת ילדים ולהקים משפחה, אחיי ואחיותיי שלא הריחו עוד פרח ולא הרגישו עוד ליטוף אוהב של אבא ואמא. אחיי ואחיותיי שלא זכו לראות את הקמת מדינת ישראל, ארץ היהודים.
דעו לכם שהיום צעדתי פנימה לתוך שערי אושוויץ-בירקנאו עטופה בדגל ישראל, צעדתי את שביל המוות, הלכתי לתאי הגזים וצעדתי שוב החוצה, חיה ונושמת-עדיין עטופה בדגל שלנו, של העם שלנו. יצאתי החוצה דרך השער שבימכם, רר נכנסו אליו ואת שבעל המוות עשו רק פעם אחת ולתאי הגזים אין יוצא-צעקתי בגאווה עם ישראל חי בלי חשש.
ואתם, אחים שלי, לא זכיתם גם אתם לעשות כך. למרות שאני לא מבינה את משמעות המספר 6 מליון, אני יכולה להגיד שחשבתי על כל אחד ואחת. למרות שאתם לא שרדתם, היו אחים שכן.
אנחנו.. הצאצאים של שורדי השואה שהולכים ופוחתים מיום ליום, אנחנו נושאים את זכרונותכם ואת הנשמות שלכם, ששמורות אצלנו לנצח, חיות וקיימות. עם ישראל חי! גם אם מדובר רר בנשמותכם...

אני מקבלת על עצמי את המצוווה של לזכור, לא לשכוח ולשאת בגאווה את נשמות הנספים שאין מי שישא את נשמותיהם לנצח. יזכור!

נטע ברלין משתפת:
אני ממשיכה לעיין ורואה שבנות מתחילות לחפש שמות ספציפיים אז אני מחליטה לחפש את שם המשפחה שלי,  אולי אמצא כמה...
לא יודעת למה, אבל גופי מתחיל לחפש. אני מגיעה לB לBE לBER ואז אני מגיעה ל BERLIN אני  סתכלת למעלה ולמטה על הדף הענק ומשהן בי נשבר.
זה השם שלי! זה השם של אבא שלי.
אבא זה השם שלך, אלה באמת אחים שלך... עד היום חשבתי על היהודיפ שנספו בשואה בתור היהודים ההם שנספו בשואה וקשה לחשוב עליהם.  אני שומעת פה ושם שהם אחים שלי וכן, אני אומרת, הם אחים שלי אבל עכשיו אני מבינה באמת שאלה היו אחים שלי באמת! אלה לא היו סתם אנשים מפעם, שנרצחו לפני שנים רבות, לא!
אלו היו אנשים כמוני וכמו כולם סביבי, אנשים עם חלומות, רצונות, אהבות ושנאות.  דברים שאהבו לעשות ומשוואות שלא הצלחחו לפתור במתמטיקה, אנשים בדיוק כמוני, שביקשו למצוא את משמעות החיים. ניסו להיות יהודים טובים, רצו לעזור לאחרים ולהנות עם חברים.

אנשים בדיוק כמוני, אחעם שלי!
אלה לא סתם אנשים שנרצחו לפני שנים רבות. אלה אחים שלי!  משפחה שלי!
יהודים ואנשים טובים, אולי גם קצת פחות אבל אנשים שהם עולם שהוא לא עוד.

# data[].attributes.headline
עדות בני משפחתה של רייצל סאונדרס

# data[].attributes.subject
עדות בני משפחתה של רייצל סאונדרס

# data[].attributes.headline
היום הראשון למסע.&nb

# data[].attributes.body
היום הראשון למסע.  לומדים קצת על החיים היהודיים בקראקוב בירת הגנרלגוברנומן בזמן מלחמת העולם השניה.  חיים שלמים של משפחות שנמחו מעל פני האדמה וחיים תורניים ענפים שכמעט ולא נותר מהם זכר.
קר לנו בחוץ.  מנסים להתחמם תוך כדי ריקוד.  מנסים להחזיר מעט חיים למקומות שוממים.

יעל עזרא משתפת בקטע מיומן המסע שלה:

... יש שני דברים בפולין שלא הצלחתי להתכונן אליהם,  הקור והיופי!
הקור - חוויתי בעבר קור, אני לא מפונקת.. אבל כאן, הקור שונה! זה לא קור מציק של מזגן הכיתה או אולי קור משתק של ה'מסע ישראלי' או חנוכה דרום.  הקור של פולין נראה כמעט ולא מזיק. בתחילה,  נראה תמים ומתקבל בלבוש חמים,  לא נורא!
כעבור רבע שעה בחוץ... אני מבינה את משמעות הקור בפולין - קור שגורם לגרון להצטרד ולאצבעות לכאוב... קור שגורם לנו לרעוד ולאבד שליטה.  להבין שכמויות הבגדים לא יעזרו.....

היופי- היופי פה נורא באותה מידה, בעיצמו של הסתיו,  כשעלי השלכת מכסים את המדשאות, קראקוב נראית לי כל כך יפה וצבעונית.  הומור שחור משמייא,  אם תרצו...
ביקרנו ברובע היהודי, בגטו ובכיכר הקנדרלה, הכל הומה ושוקק חיים. לא יכולתי שלא להעלות בדעתי ולדמיין שבאותם הרחובות שאני הולכת בהם על אותם מרצפות שאני עומדת- עמד יהודי אחר.. אמנם לפני מאות שנים,  אולי עשרות אבל בסופו של דבר היהודי הזה נרצח כאשר גורש מהעיר היפה הזו!!
מציק לי כל כך שככה זה נראה,  לא יודעת למה ציפיתי... הרחובות הפסטורליים לא עומדים בשחור ולבן והם אינם מוצפים דם, לא באמת חשבתי שכן אבל בכל זאת.... יש כאן משהו מורט עצבים בעצם הידיעה שלמרות הזוועות שהתרחשו כאן עדיין חיים בעיר הזו אנשים.  אילולי ידעתי את ההיסטוריה של קראקוב בהחלט הייתי בוחרת כיעד מועדף לטייל בו.

ברובע היהודי של קראקוב יש המון בתי כנסת.  נכנסנו אל כמה מהם,  מה שלא הושחת או נבזז שופץ ושוחזר.  רוב בתי הכנסת הם מוזיאונים, התרגשתי מהמבנים ומיצירות האומנות אבל התכווץ לי הלב כל פעם שהבחנתי בפיגום או שחזור או תיבת תצוגה של תשמישי קדושה- זה נורא בעיניי.

ברובע היהודי שמות הרחובות לא השתנו,  גם שמות בתי העסק.  תבקרו ברחוב יעקב או אסתר, תהנו בקיץ מפסטיבל הכלייזמרים ולדגום ממסעדות(לא כשרות כמובן) החומוס והגפילטע או מקפה בפינג'אן...

ביקרנו גם בבית הקברות שמאחורי בית כנסת הרמ"א .  לא הבנתי האם המקום בתהליך שיפוצים או בסכנת קריסה, כך או כך מראה המקום כשל קהילה נטושה לא היה מלבב.
על כיכר הקתדרלה  לא מצאתי עניין להרחיב,   מחר נבקר באושוויץ  ואמור לרדת שלג....

נקווה  לטוב

# data[].attributes.headline
שירה דיאמנט מספרת את עדות סבתא שלה

# data[].attributes.subject
שירה דיאמנט מספרת את עדות סבתא שלה

# data[].attributes.headline
עדן מספרת את עדות משפחתה

# data[].attributes.subject
עדן מספרת את עדות משפחתה

# data[].attributes.headline
נסיעה טובה מסע מוצלח!

# data[].attributes.subject
נסיעה טובה מסע מוצלח!

# data[].attributes.headline
ברכות חמות לקראת המסע

# data[].attributes.subject
ברכות חמות לקראת המסע

# data[].attributes.body
דני הלפרין אבא של עדי משתף אותנו בברכת הדרך שלו:

לבנות אמי"ת מודיעין מחזור א' 😊

אתן יוצאות היום למסע של שבוע במשעולי פולין הרוויה בדמם של אחינו.

מסע שהוא משא- משא גבם של מליוני אחינו בכל הדורות לאורך תקופות אפילות ששיאן היה במשאלת הלב השטנית של הנאצים לכלות יד ושם בעמינו.

אתן ההוכחה שנצח ישראל לא יישקר והמשכו של העם במדינת ישראל הריבונית מוגן על ידי צבאו ובגיבוי נשות ואנשי השירות הלאומי.

צעדו בעין דומעת ובגו זקוף, שאו תפילה על שפתיכן ודגל ישראל בידכן.

גאים בכן ומצפים לראותכן שבות בריאות ושלימות.

עדי אהובה מכל 😚

ב-23 לאוגוסט 1943 נלקח הסבא רבא שלך, ר' יוסף פרוק הי"ד במשלוח אחד מיני רבים של יהודי פאריס מתחנת דראנסי כשיעדו מחנה המוות אושוויץ-בירקנאו. הוא, כמו רבים מבני משפחתינו ועמינו - לא שב משם.

נצרי את זכרו על אדמת פולין ובקשי שזכותו תגן עלינו ועל כל עם ישראל.

חזרי בשלום יקרה.

אוהב - אבא.

# data[].attributes.headline
מסלול המסע וטלפונים חשובים! 

# data[].attributes.subject
מסלול המסע וטלפונים חשובים! 

# data[].attributes.body
סדר בתי המלון וטלפון להתקשרות לקראת ערב בהגיענו ללינה לפי התאריכים

# data[].attributes.attachment_link.title
מסע פולין אמית בנות מודיעין

# data[].attributes.attachment_link.description
‎מסע פולין אמית בנות מודיעין‎. 122 likes. School

# data[].attributes.headline
מתחילות. . . 

# data[].attributes.subject
מתחילות. . . 

# data[].attributes.body
השעה 22:00 נפגשים בביה"ס, ההתרגשות גדולה.. תחושות מבולבלות, ברכת הבנים ואנחנו בדרכנו לכותל.

הנסיעה נעימה,  מצב הרוח טוב! מתפללים,  אומרים תהילים ומבקשים לנסוע לשלום ולחזור לשלום שלמים בגוף ובנפש.  מתכנסים למעגל שירה וכתיבה ביומן מסע.

עוד מעט נעלה על המטוס,  מגיעים לנתב"ג ועוברים את הבידוק.  אוכלים משהו.. שותים משהו..  והנה אנחנו ממריאות.

כמה דקות עוברות וכולנו.... ישנות...

השעה 8:30 נחתנו בקטוביץ' - מצב הרוח טוב ו... אנחנו מתלבשות.. והנה עוד רגע מתחילות במסע!!  שמחות ונרגשות

# data[].attributes.headline
מזג האוויר אצלנו בפולין

# data[].attributes.subject
מזג האוויר אצלנו בפולין

# data[].attributes.body
קישור לתחזית מזג האוויר

# data[].attributes.attachment_link.title
מזג אוויר עבור ורשה - תחזית AccuWeather עבור מזוביה פולין (HE)

# data[].attributes.attachment_link.description
מזג אוויר עבור ורשה, פולין

# data[].attributes.headline
מה היה לנו היום...

# data[].attributes.subject
מה היה לנו היום...

# data[].attributes.body
כמה מילים על מה שעברנו היום, ואיפה שביקרנו