# data[].attributes.body
Prozor je taj što nas dijeli
U tišini i mraku s jedne strane,
U buci i svjetlu s druge strane.
Vrijeme kao da ide pa stane
Dok misli lete po nebu čistom
Buku, lavež i pjev ptica kroz prozor čuješ,
A onda se okreneš i u tamu utoneš.
Prozor je taj što nas dijeli,
Ali mi odlučujemo s koje strane gledamo.

A. M. J. , 1.b

# data[].attributes.body
U jednom selu naselila se vrata.

Šarena, vesela, različita vrata.

No takva sretna vrata,

Nitko podnijet` nije mogao.

Stalno ih je netko u selu prozivao.

Za ona plava bi rekli da su tmurna i tužna,

a za smeđa da su prljava i ružna.

Ne žele zapravo otkriti što se krije iza vrata.

Njihovo je srce od blata...

B. J., 1.b

# data[].attributes.body
Različita vrata, različite boje.

Različiti snovi, različite želje.

Što nas čeka iza njih?

Koja vrata odabrati, kad ne znamo što je iza njih?

Ona nova, lijepe boje?

Ona otključana, često korištena?

Ili pak neka druga?

Je li to samo strah?

Strah od nepoznatog.

A pobjeda je tako blizu.

Osjetimo je slatku na jeziku, smiješi nam se na dlanu.

Koja vrata odabrati?

Koja riječ ih otključava?

Koja misao ih zaključava?

E. J., 1.b

# data[].attributes.body
U bijegu kao da te ruka hvata,

tvoje misli i osmijeh nestanu,

a strah dođe na vrata.

I nemaš kud,

kao da si iza rešetaka,

a to te prati svud.

A on ne bježi,

stao da ga misli pojedu,

i ostao da leži.

J. Č., 1.b

# data[].attributes.body
U kasne noćne sate

kada već samo sunce spava

izlaze ljudi koji su uvijek budni

svi različiti, kako po dobi tako i po visini.

Rade stvari koje po danu skrivaju

u raznim se vrstama alkohola ubijaju

pa zauzimaju dječja mjesta po parkovima

puni života i sreće

dok mirišu na alkoholne pare.

No tada se sunce vraća,

a oni svi nestaju, kao da su braća

više im uopće nema traga

kao da su otišli iz ovog grada.

J. K., 1.b

# data[].attributes.body
Vršak uma paranoičan je zbog straha,

a bijeg mu teško pada,

spas noćas pronaći neće,

jer mašta mu puca od nesreće.

Gdje li će ga tama snaći?

vrijeme dragocjeno samo trati,

u zoru će sunce zasjati,

a samo će se prasak čuti.

L. S., 1.b

# data[].attributes.body
U tmurnoj kući

mrkla tišina vlada.

U skrivenom kutku sobe

žena pred prozorom sjedi i promatra.

Uživa u samoći

dok joj kroz otvoren prozor vjetar progovara.

A. Č., 1.b

# data[].attributes.body
Svako biće treba društvo da bi bilo

Svaki dan treba sunce da bi bio

U samoći svojoj to biće sunce vreba

iz dubine srca, al´ mu se i dalje ne da.

Mraka se svako dijete boji,

a odrastao ga čovjek sebi kroji.

Strah ga je tuge, strah ga je samoće,

ali ipak on nikad raspoznati je neće.

Svijet tu tugu i samoću raspoznati neće,

jer što je samoća kad ju sam čovjek

što ju kao i mrak kroji

pretvara u vanjštinu sreće.

M. M., 1.b

# data[].attributes.body
Noć je pala

A moja soba spokojna i mala

Širi vidike kroz prozore velike.

Na prozoru sjedim gledam u noć,

U zvjezdice što nebo ukrašavaju

I ovu noć srebrnim svjetlom obasjavaju.

S mislima svojim napokon sam sam,

Osjećajima i mislima srce diram.

Miris borova osjeti se unutra,

A ja na spavanje ne odlazim do jutra.

Mislim o sreći, životu, svemu,

Mislim o svom procvjetalom bagremu.

Noć je tiha, a moje misli glasne,

Sjećanja bude u sate kasne.

Odavno je već svanula zora,

Na odmor se poći mora.

L. B., 1.b

# data[].attributes.body
Kada stvarnost postane tužna,

sva sjetna i nekako ružna

i kada život izgubi boje,

tada knjiga jedini je bijeg.

Ona skriva priče,

priče divne kao san,

što vode me kroz mrak,

šapću mi na uho.

Utočište one su moje,

od svijeta, od sjete,

od tuge, od svega,

jedino i vječno,

zauvijek.

U svijetu bez radosti,

priče moje sretno su mjesto.

M. L., 1.b

# data[].attributes.body
Noć je vrijeme kada svi ljudi skinu svoje maske

U noći kada sve spava vide se osvijetljeni prozori pisaca i pjesnika koji marljivo do kasno u noć pišu nove priče i pjesme

Možemo vidjeti grupu mladih ljudi kako se zabavljaju i ljude kako se šeću ulicama dopuštajući zamišljenoj ruci da ih nekamo vodi

Možemo čuti zvuk tramvaja kako kvari tišinu mirne noćne ulice i prevozi užurbane ljude negdje daleko u noć

T. J., 1.b

# data[].attributes.body
U tihom klopotu kiše
Budi se tišina
iznad krovova
I hodam tiho
preko razbacanih oblaka
I budim se iz svog sna
I mrtva tišina, glasnija je od buke
Ali kiša, tiho tiše
još uvijek neumorno pada

D. Z. K., 1.b

# data[].attributes.body
U tamnoj sobi sjedim

dok samoća me guši.

Strah, poraz i mračne sjene

praznina u mojoj duši.

Tuga je sreća koja se ne može pronaći,

a sreća je tuga koja u dubini moga srca leži.

Dok sam u sobi sjedim,

samoća me guši.

Ne bojim se biti sam

samoća je pobjeda.

N. B., 1.b

# data[].attributes.body
Misli od kojih pjevamo,

Misli od kojih plačemo,

Misli su te dobre i zle.

Jesu li ti naši strahovi

Stvarno tako strašni

Ili su to samo misli zle?

N. E., 1.c

# data[].attributes.body
Šećem podrumom svoje kuće,

gdje je hodnik taman.

Nešto me k njemu vuče:

hladnoća, mrak il' pod ravan.

Na kraju hodnika,

vrata ponosno stoje.

Stara, oronula i sive boje.

Uzeo sam ključ,

Pa da vidim čekaju li me čuda sjajna?

Ma, neka to radije ostane tajna.

G. F., 1.c

# data[].attributes.body
Sjedim kraj hladnog i zamagljenog prozora,

Koji me dijeli od mračnog i strašnog svijeta.

Vani vidim svijetlo,

Ali ne znam je li dan ili noć.

Sjedim kraj hladnog i zamagljenog prozora

I u tišini sobe bježim od stvarnosti.

K. J., 1.c

# data[].attributes.body
Bila je to kišna noć,

magla u zraku, lišće na podu

i jedna djevojka u hodu.

Dok joj do obraza prodire hladnoća,

misli joj obuhvaća samoća.

U toj hladnoj noći i još hladnijem gradu

lišće šušti u jesenjem padu.

L. J., 1.c

# data[].attributes.body
Teško je pronaći svjetlo

Kada sve se čini izgubljeno

I nada se gubi

Duboko u tamnom kutu sobe

Strah me obuzima

Noge mi klecaju

Tišina postaje

Puna vriskova

Odjednom muk…

Sve  se ukoči, stane

Samo suza tiho niz obraz kane

I na starom parketu

Napravi „tup”

L. P., 1.c

# data[].attributes.body
Svi mi imamo nešto zajedničko,

život i vrijeme kroz koje prolazimo,

priču i misao koje nalazimo.

Svi mi težimo jednome,

što je sladak okus pobjede.

Svi mi bojimo se nečega,

što je dio života ljudskoga.

Svi mi ipak različiti jesmo,

jer dijele nas naše misli i ideje...

M. R., 1.c

# data[].attributes.body
Bijeg u noći,

duša u samoći.

Tamom klizim ja

strah u oku sja.

Stvarnost što je?

Vrijeme nestaje.

P. P., 1.c

# data[].attributes.body
Svaka kuća vrata ima

i važna su baš svima.

Jedna su veća,

druga su manja,

Jedna su deblja,

a druga su tanja.

Iza vrata svakih,

neka tajna se krije.

U ovoj se kući

baš netko smije,

a u drugoj plače

sve jače i jače.

Svaka kuća vrata ima

i ponosi se njima.

M. P., 1.c

# data[].attributes.body
Slušala sam more

bilo je smireno i tiho

vidjela sam tvoje lice u pijesku

ali kada sam ga podigla

nestalo mi je iz ruku.

Valovi su postajali glasniji

za pravdu moju odlučili su se boriti

ponos moj ponovno vratiti

muku moju skratiti.

Slušala sam more

bilo je uznemireno i glasno

pijesak sav povuklo je sa sobom

ostala sam samo ja

samo ja i obala.

T. V., 1.c